Korporatsioon Vironia 1900–2000

Korporatsioon Vironia 1900–2000

Table of Contents
1. [TRÜK=0%] Millistes ühiskondades on tegutsenud Vironia? Toimetus	000
Tsaaririik	000
Eesti Vabariik kuni Molotov–Ribbentrop paktini	000
Vabariigi mahasurumise aastakümnetel	000
Eesti Vabariigi taasülesehitamine	000

Chapter 1. [TRÜK=0%] Millistes ühiskondades on tegutsenud Vironia? Toimetus
Alljärgnev on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The following is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
REDIGEERIMISE KROONIKA:

KVALITEEDIKONTROLLID: 
!_{tkarmo} kontrolligu Peeter P\~ollu tsitaati
  s\~onas\~onaliselt {bkangro} trykitud veeru vastu
  __TEHTUD@20001013T184959Z
!_{tkarmo} kontrolligu Mart Laari tsitaati
  s\~onas\~onaliselt valitsuse veebiserverilt
  __TEHTUD@20001013T202627Z

MUREPUNKTID:

Ülaltoodu on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse plaatide valmistamise ajal. (The foregoing is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
Tsaaririik
Seda tsaariaegset ühiskonda, milles tegutses äsjaasutatud Vironia, analüüsib käesoleva juubelialbumi „B0“ osas vil! Edgar V. Saks. Vil! Saksa 1935. a. esmatrükis ilmunud käsitlusele, mille võtmemõisteks on nn. „Eesti teise ärkusaeg“, tuleb küll tänapäeva lugeja kasuks lisada sari punkte tsaariaegse hariduselu teemal.
Tsaariaegse Tartu kõrgkooli kaugem tagapõhi on hästi tuntud Eestis asuvale lugejale. Kuna aga käesolevad read leiavad kasutamist ka võõrsil (näiteks Vironia rebaste tundidel), siis on meeldetuletus kohane: 
•	Tänapäeva eestlaste esivanemad koos teiste soomeugri rahvastega algasid 8 000 ja 9 000 aastat tagasi liikumist metsarohketelt Volga ja Oka jägede aladelt läände. Eestlasid jäid paikseks Liivi ranniku aladele lääne pool Peipsi järve. Soomlased siirdusid põhja ja liivlased lõunasse. Endistest küttidest ja kaluritest said nüüd põllupidajad ja karjakasvatajad. Pühahiietel ümmardatud jumalate hulka kuulusid Taara, Pikker, Uko ja Kõue. Targad ja nõiad olid inimeste ja jumalate vahetalitajad. Vastandina näiteks islandlastele ja Beowulfi-ajastu anglosakslastele puudus eestlastel pärgamendile-paberile talletatud kirjandus.
Eestlaste dokumentaalse ajaloo alguseks võiks võtta Henriku 1208. aastasse küüniva ladinakeelse kroonika. (Siiski näiteks Tacitus juba teadis aestii-nimelisest rahvast Baltikumi ruumis ja anglosakslaste kirjanduse värvirikkas salves on ära toodud Wulfstani retk est’ide maale. On omaette küsimus, kas siin oli tegemist meie esiisade või muulastega – kontroverss, milles vil! E. V. Saksa sulg vapralt polemiseeris n. ö. meie asja kasuks, teoses [Saks 1960].) Sakslased risitusu levitamise kilbi all vallutasid suurema osa Eestit. Toimusid Ümera lahing 1215. a., kus eestlaste malev oli Sakala vanema Lembitu juhtimisel ja suurte kaotustega Paala lahing 1217. a. Ordu aeg algas 1227. a. ja kestis 1601. a.-ni. Liiviordu töi maale feodalismi. Peale Liivi–Vene sõda valitsesid Eestit Taani, Rootsi, Poola ja Vene võimud.
•	1629. a. Gustav Adolf II sõlmis Altmargi rahu Preisimaal. Algas „vana hea rootsi aeg“, mis kestis kuni 1710. a. Sellel ajal kehtestati uus kohtukord. Asutati gümnasiumid Tallinasse ja Tartusse. Viimane muudati Academia Gustaviana-nimeliseks ülikooliks 1632. a. (Ülikooli matrikilraamat lõpeb 1665. a. Karl XI reformide osas avati selle kõrgkooli järglane, Academiaa Gustavo-Carolina, 1690. a. 1699. .a. lõpetas kõrgkool oma tegevust Tartus, otsides rahulikumaid töötingimusi Pärnus.) Bengt Gottfried Forseliuse (1660–88) juhtimisel pandi alus kooliõpetajate seminarile, mis asus Tartu läheduses olevas mõisas. Talupoegade lastele anti võimalus seal õppimiseks. Peale seda, kui Forselius oli kahe eesti soost väljapaistva õpilasega Rootsi kuningale demonstreerinud nende õppetulemusi, andis kuningas käsu rahva koolide asutamiseks linnades ja kihelkondades. Samal ajal ka talupoegade olukord ja sissetulekud paranesid. Vakaraamatutes esitatud normidest pidid mõisnikud kinni pidama.
•	Suur Põhjasõda algas 1700. a. Kaarel XII purustas hävitavalt Peeter I väed Narva all, kuid kaotas venelastele kümme aastat hiljem Poltova linna juures. Põletati, tapeti, küüditati, mis olnud tsaari isiklik käsk. 1710. a. oli suurem osa Eestist tsaari valitsuse all. Rahuleping Rootsi ja Venemaa vahel sõlmiti Soomes Uusikaupungis 1721. a. Peeter I tühistas kõik talupoegi kaitsvad seadused. Algas pärisorjus, mis kestis üle saja aasta. (Prantsuse revolutsiooniaastail maksis meessoost eestlasest pärisorg laadal kolmkümmend–nelikümmend rubla, tüdruk kümme, perekond [Mägi 1979, lk. 129].) Põjasõja ajal oli Pärnusse üleviidud ülikool rasketes oludes. 1710. a. augustis lahkusid selle pere viimased jäänused Rootsi. Ehkki tehti pingeid kõrgkooli taastamiseks Tartus kaheksateistkümnendal sajandil, uus kõrgkool, nüüd nime all Universitas Dorpatensis, avas oma uksed alles 1802. a.
Universitas Dorpatensise eesmärgiks oli protestantliku hariduse andmine Baltikumi juhtiva (sisuliselt saksa) klassi norsoole, kellele tsaarivõim ei julgenud Lääne-Euroopa revolutsiioniajastul enam välismaile viivad väravad lahti hoida. Sellele poliitilisele motiveeringule vaatamata kuulus Tartu Ülikool oma esimestel aastakümnetel saksa valgustusajastusse, nautides tsaari riigikorras tunduvaid hüvanguid. (1860-datel aastatel oli ülikoolil näiteks kinnitatud õigus tellida kirjandust välismaalt tsensuurivabalt ning oma väljaandeid ise tsenseerida [Siilivask 1982, lk. 121].) Tartu professuuri kuuluski saksa teadusemaailma suurusi nagu binaarsete tähtede avastaja-katalogiseerija (pärastine Polkovo observatooriumi rajaja) Friedrich Wilhelm von Struve (1793–1864) ning bioloogilise psühhiaatria pioneer Emil Kräpelin (1856–1926). Toomemäe vaimu sümboliks 1886. a. saadik on olnud oma plinditroonil istuv, tegelikus elus nii Tartus õppinud kui ka Tartus oma vanaduspäevi veetnud embrüoloogia rajaja Karl Ernst von Baer (1792–1876). Elektrokeemia-katalüüsi uurija, 1909. a. keemia-noobelilaureaat Wilhelm Ostwald (1853–1932) samuti alustas oma teaduslikku karjääri Tartus, siirdudes aga 1881. a. Riiga ja kuus aastat hiljem Leipzigi.
Baltikumi haridussüsteemis tekkis teatud hajutus üheksateistkümnenda sajandi keskel. Humanitaarteadused, ka arstiteadus, ka loodusteaduse mõningad harud (peale astronoomia väärivad mainimest veel meteoroloogia ja geofüüsika) õitsesid Tartus. Selle vastu oli majandus- ning inseneriteadus koondatud saksakeelsesse Riiga Polütehnikumi, mis oma õppetegevuse alustas 1862. a. sügisel. Sisuliselt tähendas see hajutus, et saksa keelt valdavaid Eestimaa–Liivimaa kubermangude teadusejüngreid voolas nii tänapäevasest Eestist Riiga kui ka tänapäevasest Lätist Tartu.
Üliõpilaskorporatsioonide juured ulatavad kaugemasse minevikku, Lääne-Euroopa keskaja ülikooli nationes’e kujul. Siiski see korporantism, mis tänapäeva Vironias kajastub vennastuspeo rapiiritseremoonias, ja nii hiljuti kui 1930-date aastate lõpul kajastus valjumini mensuurides, võlgneb mõnes osas Bonapardile. Saksa riikide üliõpilaskorporatsioonid (nende hulgast tekkisid juba Curonia ja Livonia nimelised kaheksateistkümnendal sajandil) kuulusid nimelt üheksatesitkümnenda sajandi algul Napoleonivastasesse põrandaalusesse isamaalikult meelestatud liikumisse, mis neile sisendaski salapärasust ning militarismi.
Korporatsioonide teke Universitas Dorpatensise Saksamaa, eriti Leipzigi ja Jena, mudeli järgi oli vaevaline, kuna ülikooli valitsus kippus neis nägema poliitilist ohtu. Üldise üliõpilaskogu Allgemeine Burschenschaft’i asutamiseks astuti esimesed sammud juba 1803. a., ülikooli vaiksel nõusolekul. Organisatsiooni esimene kodukord ehk comment (hiljemas, näiteks Vironia, eesti tudengikeeles „kommaan“) oli koostatud 1806. a. Salakaebuse tõttu ülikooli instantsidele aga langes Allgemeine Burschenschaft ametliku keelu alla, tegutsedes mõnda aega edasi informaalselt. Aastail 1808–10 hakkas Allgemeine Burschenschaft lagunema, kuna tekkisid korporatiivsed organisatsioonid. Neist tähtsamad kandsid Saksamaal varemalt kasutuselolevad nimed Curonia ja Livonia. Livonia jagunes omakorda 1810. a. kolmeks koguks, nimedega Livonia, Estonia ja Finnonia. 1817. a. leidis ülikooli valitsus, et uue üliõpilaskogu moodustamine oleks soovitav, saatis aga üliõpilaskogu laiali ning põletas tema põhikirja 1818. a. Selle peale, ehkki üliõpilaskogu tegutses informaalselt (ja saigi legaalselt taastatud 1823. a. „Dörptsche Burschenschaft’i näol) kogusid jõudu korporatsioonid. Korporatsioonid ja oma lühikesevõitu eluajal ka Burschenschaft toonitasid, et nad ei tegele poliitikaga. Selles polnudki ime, kuna poliitikaga tegelemine oleks sisuliselt tähendanud baltisakslaste huvide õõnestumist. Tolleaegset apoliitilisust, õigemini truualamlikkust, Universitas Dorpatensise peres iseloomustab tõik, et seoses Poola 1831. a. ülestõusuga astus vabatahtlikult Poolat vaigistavasse tsaariarmeesse ligi 200 Tartu tudengit.
Tartu üliõpilaskond leidis ennast kriisis olevat 1833. a., millal keelati Dörptsche Burschenschaft ja määrati liikmetele tsaari haridusministri vahelesegamisel karmi karistusi (kakehksateist liiget eksmatrikuleeritud, kolmkümmend neli toimetatud kartserisse neljateistkümneks päevaks leiva ja vee peale). Seega korporatsioonid, milledeks olid kriisihetkel Estonia, Curonia, Livonia ja Fraternitas Rigensis, formaalselt likvideerusid. Tagasilöök oli siiski ajutine. Samal aastakümnel tegutsesid korporatsioonid edasi poolametlikult ning 1855. a.  legaliseeris ülikooli valitsus nende olemasolu. Mõningad uued piirangud tulid alles märksa hiljem, kui novembri 1889. a. tsaari korralduse alusel muutus saksa Universitas Dorpatensis järkjärgult venemeelseks Universitas Jurjevensiseks. (Märkimisväärsete kitsenduste hulka kuulus 1894. a. värviteklite- ning lintide kandmise keeld [Kangro 1970].) 1855. –89. a. korporatsioonide õitsenguajal moodustasid korporandid vähem kui umbkaudu ühe kolmandiku Tartu üliõpilaskonnast, kuid esindasid ülikooli valitsuse ees terve üliõpilaskonna.
Sellest saksa korporatsioonide ajastust on vähe käegakatsuvat säilinud. Korp! Estonia küll, olles üle elanud Tartu kõrgkooli venestamise ning sellele järgnenud sõjapäevi, registreerus 27. mail 1920. a. äsja avatud, Eesti Vabariigi, Tartu Ülikooli juures, pidas oma sajandijuubeli 1921. a. . Oma konvendi likvideeris Estonia 15. oktoobril 1939, baltasakslaste Saksamaale emigreerumise täha all. Arhiiv ja vapp põletati, kuid meie korp! Vironiale (kes oli sellel ajal Estoniaga kartell-lepingus) anti mõningaid esemeid – nende hulgas tänapäeva Vironia Tartu konvendi reliikviate salve kuuluvad duellipüstolid.
Maarahvas pürgis omalt poolt juba enne eesti ärkamisaega Euroopa kõrgkultuuri, baltimail kehtivates oludes suurtes joontes teadagi saksa, kõrgkultuuri poole, võttes abivahendiks ka Universitas Dorpatensis. Kui valida meie hiiest vaid kaks kõige nimekamat tamme, siis mainitagu Kristjan Jaak (Christian Jacob) Peterson (Petersohn) (1801–22; ülikooli usu- ja filosoofiateaduskonnas ajavahemikul 1819–20) ning Friedrich Reinhold Kreutzwald (1803–82; arstiteaduse tudeng aastail 1826–31; korporant).
Sündmuste ahel, mis tegi 1721. a. Uusikaupungi rahust saadik varjusurma elanud maarahvast kultuurrahva, kulmineerudes esmakordselt 1860-date ärkamisaja ning uuesti käesoleva albumi „B0“ osas vil! E. V. Saksa iseloomustatud „teises ärkusajaga“, toimus lähedases seoses Tartuga. Siiski kulges sündmustik mitmes asjas Universitas Dorpatensisest-Universitas Jurjevensisest kaugel: 
•	1819. a. kaotas Aleksander I pärisorjuse, siis seades nn. teoorjuse korra. 1849. a. Liivimaa, 1858. a. Eestimaa kubermangus muutusid uue talurahvaseadustiku alusel talupoegade tingimused kergemaks, tuues üleminekut teorendilt raharendile. Sai ka võimalikuks, vähemalt teoreetiliselt, osta talu omaks. Seadusega kaotati teoorjus 1868. a.
•	1838. a. asutasid Tartus baltisakslastest estofiilid Õpetatud Eesti Seltsi, mille esimeheks sai eeslaseset arst Friedrich Robert Faehlmann. Selle grupeeringu teaduslikkude väljaannete sarjas hakkas 1857. a. ilmuma Kreutzwaldi rahvapärandite ainetel loodud eepos „Kalevipoeg“ – küll sootuks vähemas ulatuses ehtne rahvaeepos kui seda oli olnud Soomes 1835. a. välja antud Elias Lönnroti „Kalevala“, kuid mitte väiksema tähtsusega oma rahva iseteadvuse kujundamisel. Juba 1862. a. ilmus eepose rahvaväljaanne. Ekslikult arvas Kreutzwald ise, et ta oli raiunud kadumaminevale maarahvale kirjandusliku hauamonumendi.
•	1857. a. hakkas J. W. Jannsen välja andma „Perno Postimees“. 1864. a. kolis Jannsen Tartu, kus ta välja andis „Eesti Postimees“. 1865. a. asutati Tartus, Jannseni õhutusel, „Vanemuise“ laulu- ja mänguselts. 1866. a. andis Jannseni tütar Lydia varjunime Koidula all välja oma esimese luuetuskogu „Waino-lilled“. Teoorjusest vabanemise viiekümnendaks aastapäevaks korraldas J. W. Jannsen Tartus laulupidu (võttes selleks Saksamaalt eeskuju). Üritus, oma 800 lauljaga suurte Eestimaa-Liivimaa distantside tagant, kujunes esimeseks massiliseks avalikuks ülesastumiseks eestluse nimel. Laulupeod toimusid edasi iga viie aasta tagant.
•	1870. a. avaldas trükis C. R. Jakobson oma „Kolm isamaa kõnet“, osutudes eesti radikaalsema voolu eestvedajaks. Tema programmi kuulus baltisaksa valitsuskorra asendamine vene administratsiooniga ning koolide vabastamine kirikukontrolli alt. Jannsen (rahvasuus „papa Jannsen“) ja Jakob Hurt esindasid eesti haritlaskonna ettevaatlikut joont. (Lausus Hurt: „Eestlased ei ole mitte kärbsed, kes täna sünnivad ja homme surevad, vaid üks vana ja visa rahva sugu, kes ammu juba maailmas on elanud ja ka pärast meid veel kaua kestma saab.“) Selle vastu leidis teravam, julgem Jakobson suurt poolehoidu talupidajate ja linna käsitööliste ringides. 1878. a. sai Jakobson omale häälekandja Viljandis ilmuva „Sakala“ nõol.
•	1882. a. oli mõõna algus juba märgata. Jakobson suri noorelt, neljakümne ühe aastaselt. Hurda siirdumisega Peterburgi, pärast pettumust eesti avaliku elu teravustes, jäi ühiskond ilma suuremate juhtideta.
Aastail 1887–1905 valitses venestumine. Vene keel muutus õppekeeleks kolmandast algkooliklassist saadik ja ümbernimetatud Universitas Jurjevensis liikus tasapisi kaugemale oma saksa kultuurilistest juurtest. Kaasnes majanduskriis, mis mõjutas maaelu muuseas linahindade languse näol. Alles sajandivahetusel tuli eesti avalikku ellu see „teise ärkusaja“ toibumine, mille üheks nähtuseks oli korp! Vironia teke Riias.
 
Ühes punktis – esmajärgulise tähtsusega nii sisu kui ka sümboolika poolest – küll aga esines Tartu kõrgkool. Äsjatoimunud üldlaulupeo meeleolus, 26. märtsil (vana kalendri järgi; uuel kalendril 7. aprillil) 1870. a. usuteadusetudeng Andreas Kurrikoffi majas peeti Universitas Dorpatensise eestlastest üliõpilaste koondise asutamiskoosolek. Kohalolijate hulka kuulusid muuseas Hurt ja Jannsen. Algasid iganädalased „Kalevipoja õhtud“. Tegevus muutus formaalsemaks järgmiste aastate jooksul. Umbes 1874. a. oli grupeeringul esimees, kirjatoimetaja ja laekur ning nimeks võetud „Vironia“. 1881. a. sügisel olid värvideks valitud sini-must-valge ning sai asuda eestlaste korporatsiooni rajamistaotlustele Universitas Dorpatensise üliõpilaskatusorganisatsioon Chargierten Convent’i juures. Ch! C! tugeva vastuseisu ning ülikooli valitsuse jaheduse tõttu ei saavutanud eestlased oma eesmärgi. 1883. a. õnnestus siiski saada, olles loobunud „korp! Vironia“ nimelt, ülikoolilt kinnitus ühingule „Verein Studierender Este“ ehk Eesti Üliõpilaste Selts (EÜS). 1884. a. kevadel kinkisid Karl August Hermanni abikaasa ning „mõned eesti noorikud ja neiud“ Seltsile sini-must-valge lipu, mida pühitseti Ootepää kirikus.
EÜS oli esimene õnnestunud eesti üliõpilasorganisatsioon. Teine – samuti vormiliselt selts, mitte korporatsioon – tekkis, nagu meie Vironiagi, võõrsil. Eestlastel oli nimelt sajandi lõpul kaks võimalust kõrghariduse omamiseks veidi üle eesti etnograafiliste piiride. Riia kõrval ka Peterburg pakkus soodsaid haridusvõimalusi, ja nagu Riiagi oli koduks mõnekümnetuhandelise eestlase kolooniale. Rahvuse meelsuse sälitamiseks koondus rühm eesti tudengeid Peterburis 1884. a. sügisel (seega ümmarguselt kümme aastat enne viroonlaste informaalset koondumist Riias). Rühmitusest kujunes välja EÜS Põhjala, mis alguses pidas oma asutamisajaks 1909, hiljem aga [Kangro 1970, lk.114] õigustatult otsustas 1884. a. kasuks.
Eesti Vabariik kuni Molotov–Ribbentrop paktini
Kui kannatanu, vaimuhaige Juhan Liiv kirjutas „Üks kord – kui terve mõte – / ükskord on Eesti riik!“, siis vähe võisid aimata, et Euroopa näiliselt soliidsed diplomaatilised võlvid, osaliselt kavandatud juba Napoleoni Elba-saare eksiili päevil, peatselt varisevad, ja see just eesti omariiklusele soodsas suunas.Tänapäeval mõni ehk kipub seda imet pidada enesestmõistetavaks, unustades, kuivõrd kergesti oleks Eesti võinud minna kasvõi Ukraina–Gruusia 1918–23. a. rasket teed. Seega meenutagem, et 1918. a. detsembril oli Tartu enamlastel ja et [Schnicker 1975] Tallinnas anti käsk valitsuse arhiivid põletada ning öhtu vaikuses kuuldi selgesti laskmist lähedalasuvast rindest.
Olukorra päästjaks n. ö. minut enne keskööd osutus Suurbritannia laevastiku ilmumine Soome lahte, kaitstes Vabariigi vägede vasemat tiiba enamlaste dessandi eest. Samadel nädalatel sai Vabariik Suubritannialt kaks venelastest võidetud sõjalaeva, millest kujunes admiral Johan Pitka kindlal käel Vabariigi merevägi. Üldprintsiipi, et nii mõndagi asja võib usaldada julgete noorte kätte, toonitas kaitsevägede edaspidine edu Laidoneri–Pätsi juhtimisel: esimeseks Vabariigi aastapäevaks olid eesti etnograafilised piirid vastaste vägedest vabad; 23. juunil järgnes Võnnu võit nn. Landeswehri sõjas, Lätis; 2. veebruaril 1920 kirjutasid Eesti ja Nõukogude Vene alla Tartu rahulepingule.
Juba Vabadussõja ajal, 1919. a. aprillis, viidi läbi Asutava Kogu valimised, kinnitades seadusandluse korra legitiimsust.
15. septembril 1918 oli avanud oma uksed, Saksamaa mõnekuulise okupatsiooni viljana, Universitas Jurjevensise asemel Landesuniversität Dorpat. Saksa vägede lahkumisega Eestist 1918. a. novembris ning ülikooli üleandmisega Eesti Ajutisele Valitsusele 1. detsembril 1918 algas eeltöö eesti kõorgkooli rajamiseks Universitas Jurjevensise materiaalsel baasil. Avamispäeval, 1. detsembril 1919, küsis retooriliselt oma aktusekõnes kuraator Peeter Põld [Kangro 1970, lk. 20]: „Kas oleme täna Tartu ülikooli avamisel kui barbaarid vanade kultuurrahvaste päranduse jagamisel, kes aukartuseta ja hoolimata sellega ümber käivad, mis aastasadade vaimutöö on loonud? Kas tunneme endid kui minevikuta, kuulsate isadeta tõusikud, kes ilma imponderabiiliateta olles asuvad edendama seda, mis kvantitatiivselt kaalumata ja üksnes sisemise, mõõtmata väärtuse järgi hinnatav? – Ei ole meil seda tunnet. Sest meie võtame ainult vastu Gustav Adolfi ja teiste meie maa endiste valitsejate päranduse kui täis- ja ainuõiguslikud pärijad.“ Ekki Tartu Ülikoolil oli veel mõne aasta töö ees, enne kui ta võiks ennast õigusega pidada eestluses piisaval tasemel kaasalöövaks kõrgkooliks, siiski juba samal päeval ilmunud „Ettelugemiste kava“ näitas, kui suuri edusamme oli tehtud lõppsihi suunas. Kirjas seisis 111 loengut ja harjutust, millest eestikeelseid oli 41,4%, saksakeelseid 5,4% ja venekeelseid 53,2%. 1925. a. peetud 338 loengust ja harjutusest oli seevastu eesti keeles 61,5% ja saksa keeles 24,8%. Kolmekümnendatel aastatel toimus õppetöö peaaegu eranditult eesti keeles [Kangro 1970, lkd. 20, 22, 35].
Eesti Vabariigi sõdadevahelist ajajärku me ei hakka siin üksikasjalikult käsitlema. Küll aga tuleb rõhutada, et Eesti paljulubav demokraatlik kord jooksis Vabariigi teisel aastakümnel karile. Äpardumine tõi tagajärgi mitte ainult üldisele kõnevabadusele, vaid otseselt eesti akadeemilisele perele.
Soomes räägitakse, et kui sealne kolmekümnendatel aastatel vohanud paremäärmuslik liikumise massmiiting astus riigipea ette, riigipea pani oma moraalse autoriteedi edukalt kaalule: mässujad olla sõitnud rongides, Soome Vabariigi kulul, oma kodutaludesse tagasi, reamehed tavalistes reisivagunites, liidrid esimeses klassis. Selle vastu aga Eesti analoogiline vapside liikumine suruti riigivanem Konstantin Pätsi poolt maha nende samade karmide põhiseaduslikkude abinõudega, mida riigivanem oli referendumiteel vapsidelt 1933. a. kätte saanud. 
12. märtsil 1934. a. kuulutas riigivanem kokkuleppel vägede ülemjuhataja Laidoneriga välja kaitseseisukorra kuueks kuuks. Seda kaitseseisukorda pikendati sügisel Riigikogult nõu küsimata ning 2. oktoobril sai Riigikogu laiali saadetud. Riigi eelarve ja uued seadused kehtestati edaspidi dekreedi korras – milleks ühe pagulusajastu tagasivaatleja hinnangul „1933. a. põhiseadus andis võimaluse, olgugi vaieldava“ [Uustalu 1968, lk. 139]. Rahva hääletamine uue, paremini tasakaalustatud põhiseaduse kasuks 23.–25. veebruaril 1936. a. toimus teatud määral ebareaalsetes tingimustes, kuna kehtis ajakirjanduse tsensuur [Uustalu 1968, lk. 140] – kitsendus, mis jäi püsima kuni Vabariigi mahasurumiseni NSVL-u poolt neli aastat hiljem. 24. ning 25. veebruaril 1938. a. peetud Riigivolikogu valimistel erakonnad ei saanud oma erakondlikkude egiidide all tegutseda [Uustalu 1968, lk. 141], mille tõttu hääletaja valis urnilemineku hetkel vaid indiviidide vahel. Nende valimistega moodustati mõnel määral reaalne, mõnel määral ebareaalne parlament, kus valitsevale poolele kuulus seitsekümne kahest mandaadist esialgu nelikümmend kuus, hiljem aga viiskümmend kuus. (Kümme erapooletuina kandideerinud rahvasaadikut osutusid pärastpoolses Riigivolikogu töös valitsuse toetajateks [Uustalu 1968, loc. cit.].)
Dekreedikorras välja antud seaduste hulka kuulus uus ülikooli seadus, mis peale üksikute juba ellurakendatud paragrahvide 1. jaanuaril 1938. a. jõusse astus. Üliõpilasorganisatsioonid võisid tegutseda edasi, kuid teatud terminoloogiamuudatusega – seltside ja korporatsioonide asemel tulid nüüd üliõpilaskonvendid (mille määruse kohaselt näiteks korp! Vironiast pidi saama „Üliõpilaskonvent korp! Vironia“). Konvendite tegevust hakkas reguleerima normaalpõhikiri, mis nägi ette nn. konvendivanemate sisseseadmist, kasvatustöö ja distsipliini täpsema normeerimise eesmärgil. Konvendivanemad pidid moodustama konvendi vanematekogu, mis omakorda valis senitundmatu ametikandjat, üliõpilaskonna kuraatori.
Neis punktides oli ehk vähe mõju akadeemilise elu sisule. (Vironia omavahelises igatahes erilist murrangut ei tajutud.) Ühes teises osas oli uus ülikooliseadus aga pahaendelisem: rektori valitavus kaotati. Nüüd sai laiendatud võimupiiridega rektor määratud riigihoidja poolt. Uue korra juures pandi rektoriks üks Eesti suurkujusid bioteadustes (ja, nagu juhtus, viroonlane juba Riia ajast, c. 1906/II) prof. dr. Hugo Kaho.
Vabariigi mahasurumise aastakümnetel
Ehkki Eesti Vabariigi mahasurumise etappidest on palju kirjutatud, mäluvärskendav kiirkroonika aitab mõndagi lugejat ennast orienteeruda käesoleva juubelialbumi „B3“ osas: 
•	23. augustil 1939. a. sõlmisid Saksamaa ja NSVL-u välisministrid Joachim von Ribbentrop ning Vjatšeslav Molotov pakti, mille salaklauslid (avalikustatud vahetult pärast Teist maailmasõda) nägid ette baltikumi jagamist mõjusfääridesse. NSVL-ule kuulusid Soome, Eesti ja Läti, mõni nädal hiljem ka, pärast sätete timmimist, Leedu.
•	28. septembril 1939. a. sunniti Eestit ähvardustega alla kirjutama vastastikusele abistamispaktile, mille kohaselt NSVL asutas Vabariigi territooriumile sõjaväelisi baase. Vabariigi valitsus otsustas täita abistamispakti klausleid piinliku täpsusega, võimalikult lootes hiljem Saksamaa–NSVL-u vahelisele sõjale. Vabariigi appihüüded võõrsil ei andnud tulemusi. Sealjuures Soome keeldus Vabariigi saadiku vastuvõtmast läbirääkimistele.
•	16. juunil 1940. a. esitas NSVL Eestile ultimaatumi, milles Vabariiki süüdistati NSVL-ule „vaenulikus poliitikas“. Ultimaatum, millele ka alluti, nõudis Vabariigi territooriumi okupeerimist.
•	21. juunil 1940. a. korraldati Tallinnas ja paaris teises linnas meeleavaldusi NSVL-u vägede kaitsel ja kohaletoodud isikute osalemisega. Vabariigi president sunniti nimetama uue, NSVL-u poolt ettekirjutatud koosseisuga valitsuse, mille peaministriks sai Johannes Vares-Barbarus.
•	14.–15. juulil 1940. a. korraldas NSVL Eestis valimised, millede juures oli küll esialgu ette nähtud mitme isiku kandidatuur (normaalse avaliku elu tegelased tegid oma parima kandidaatide ülesseseadmiseks), urnilemineku hetkel oli aga ainult üks kandidaat pakutud. Kuna analoogilisi meetmeid rakehdati ka Lätis ja Leedus, levis anglosaksi riikide ajakirjanduses, kus mõisteti nende võltsvalimiste tegelikkust, irooniline termin Baltic elections. Eesti uus Riigivolikogu, tulnud kokku NSVL-u vägede valve all, esitas palve Eesti vastuvõtmiseks NSVL-u koosseisu. Palvele tuli NSVL formaalselt vastu 6. augustil 1940. a.
•	Arestid algasid juba 1939. a. ja tihenesid Tallinnas 17. ja 18. juulil toimunud NSVL-vastaste meeleavalduste tagajärgedena. Algava balti holokausti (terminoloogiline ettepanek on vist nüüdisaegse politoloog prof. Rein Taagepera sulest) tegelikud proportsioonid muutusid aga selgemaks ööl vastu 14. juunit 1941. a., kui Eestist veeti umbes 12 000 inimest loomavagunites Põhja-Venemaale ja Siberisse. Kuivõrd surm kui ja kergem mõistuse kaotamine (hulluksläinud lasti ka rongisõidul maha) olid nädalaid kestnud teekondadel saatjateks, seda mõnel määral annab aimata üks viroonlasest autor, varemalt riigivanema protokolliülem vil! Elmar Tambek (c. 1921/I): „Proua K. kirjutas oma sõbrannale Eestis: ‘Siin on ütlemata kena, nii et olen unustanud kuu- ja nädalapäeva… Sõit oli oivaline. Kõik olid väga lahked meie vastu ja aitasid meie rasket koormat kergendada. Meil pole enam midagi peale poti ja seegi on lõhki… Minu pojuke on surnud! Matsin ta tee äärde kraavi.’“ [Tambek 1964, lk. 80]
•	Molotov–Ribbentrop pakti kiuste alustas Saksamaa „Operatsioon Barbarossa“ nime all 22. juuni 1941. a. varahommikul kallaletungi NSVL-ule. Sellest peale andis ennast ka tunda 1941. a. Eestis NSVL-u vastu sihitud metsavendlus. 10. juuli paiku jõudsid Saksa väed, rünnates lõuna poolt, Pärnu–Viljandi–Tartu liinile. Tartu linn kannates, kuna rinne jäi seisis seal kaheks nädalaks. NSVL teostas Kesk- ja Põhja-Eestis mobilisatsiioni, sundides eestlasi nii punaaarmeesse kui ka oma tagala tööbrigaadidesse. 1941. a. detsembri alguses oli terve Vabariik läinud NSVL-u okupatsiooni alt Saksamaa okupatsiooni alla. Käsutäitva organina seati sisse Eesti Omavalitsus Hjalmar Mäe juhtimisel.
•	1943. a. põgenes umbes 2 500 eestlast Soome, liitudes Soome vägedega, kus neist hiljem moodustati eesti rügement ja kust neid 1944. a. saadeti kodumaale. Seega teenisid „soomepoisid“ 1943. a. mitte otseselt Hitleri, vaid Hitleri olude sunnil liitlasriigiks saanud vägedes. Teine osa eestlasi teenis, kas vabatahtlikult või Eesti Omavalitsuse poolt väljakuulutatud mobilisatsiooni korral, saksa mundris. Oli veel teatud kontingent, kes oli vabatahtlikult ennast sidunud NSVL-uga 1940. a. sündmuste käigus. Viimaseks oli tunduvalt suur grupp punaarmeese sundmobiliseerituid – 10 000 ümber – kellest umbes poolel õnnestus saksa vägedesse üle joosta [Mägi 1979, lk. 108].
•	1944. a. hilistalvel tundus, et NSVL-i nüüd jõuliselt läändetungivad väed murravad läbi Eesti-Saksa kaitsepositsioone Narva piirkonnas. Siiski rinne stabiliseerus, tänu millele said eestlased lääneriikidesse põgeneda võimalikult 70 000 inimese ulatuses varasügisel. Rinne lõplik lagumine toimus alles septembril. 18. septembril 1944. a. kuulutati välja Eesti Vabariik, mille kohaselt sini-must-valge lehvis ajutiselt Toompea Pikal Hermannil. 22. septembril 1944. a. langes Tallinn, alles oktoobrikuul Saaremaa.
•	Vabariigi valitsus, kelle peaministriks oli Otto Tief, jätkas tegevust Rootsis kuni oma mandaadi üleandmiseni taasiseseisvunud Eesti valitsusele üheksakümnendate aastate algusel. Läänedemokraatiate, ka punase Hiina, hinnangul oli Eesti Vabariik lakanud olemast de facto, mitte aga de jure. Selle mõiste kohaselt jäi sini-must-valge läbi terve külma sõja ajastu USA välisministeeriumi fuajeesse. Vabariigi diplomaatiline esindus Washingtonis (konsulitega New Yorgis ning Los Angeleses) tegutses katkestamatult läbi okupatsiooniajastu. Kuni paar aastat enne Hirveparki, kui rahaliste ressursside nappus, võimalikult veel teatud närvikaotus Põhja-Ameerika pagulaskonnas, andis ennast eriti valjusti tunda, töötas ka Vabariigi saatkond Londonis. (Foreign and Commonwealth Office’ist kostis küll kord ironiseeriv hääl, kurtes et „Raske on tegeleda riigiga, mis on juba aastakümneid olemata.“)
•	Metsavendlus tärkas Eestis uuesti, lootes lääneriikide abile kasvõi uues suursõjas. Partisaniliikumist tiivustasid balti holokausti uued arestilained: Eeestist aastail 1945–46 36 000 inimest [Mägi 1979, lk. 214], 1949. a. nn. märtsiküüditamiste näol Eestist uuesti mitukümmend tuhat, mõningate hinnangute kohaselt võimalikult 50 000-70 000-90 000 ümbruses. Siiski viiekümnendatel aastatel rauges partisaniliikumine, osaliselt tänu amnesteerimisele, osalt infiltreerimise tõttu. On väidetud, et viiekümnendate aastate lõpu poole Suurbritannia salaluure katkestas oma raadiosidet Eestiga, leides, et ei saanud enam kindel olla, kas signaale vahetati tegelikkude partisanide või julgeolikuorganitega. Viimane nimepidi tuntud metsavend August Sabbe uppus haarangu käigul 27. septembril 1978.
•	Eesti paguluses kohati assimeleeriti, kohati katsuti leida oma mõttetes Eestile mingigusust tulevikku NSVL-u sateliitriigina, sageli aga hoiti jonnakalt (pahatihti rigor mortis’ile kuuluva kramplikkusega) kinni läinud mõttemaailmast. Selle juures meenub Toronto näitelaval seitsekümnendatel või kaheksakümnendatel aastatel pakutud pala, „Esto macho“ rubriigi all, milles üks tegelastest olevat tagunud konstantinpätslikult lauale rusikaga, karjudes, „Ei mingit kompromissi realiteediga.“ Meenub aga ka Hollandi Hispaania-aegse vabadusvõitleja Vilhelm Vaikse sõnad: „Et tegutseda, selleks polegi vaja loota.“ 
•	Lisaks nii sageli lootuseta tunduvale poliitilisele selgitustööle oli üllatav panus kultuuriareenil: aastail 1944–86 ümmarguselt 75 000-isikulises paguluses, hajutatud paarikümnes riigis, töötas näiteks umbkaudselt 175 autorit ja kirjastati üle 2 600 eri raamatut [Kangro 1989]. On ka väidetud, et pagulaskonna raamatutegevus aitas elus hoida eestikeelsete raamatute ilmumine ENSV-s (kuna ei saanud siis kõulma sõja võidjooksu mentaliteedis lasta ENSV raamatutoodangu planeerimisarvud liiga madalad olla).
Eesti Vabariigi taasülesehitamine
Eesti Vabariigi jaluleseadmine külma sõja lõppaastail toimus järkjärgult. Põhjalikum kroonika nimetaks veel muuseas „Praha kevadele“ kajastusi 1968. a., räägiks omakirjastatud „Lisandusi“ mõjust ning tooks reljeefselt esile n.ö. solženitsõnlikud ehk klassikalised dissidendid nagu Mart Niklus ja Jüri Kukk:
•	Molotov–Ribbentrop pakti neljakümnendal aastapäeval, 23. augustil 1979, esitasid nelikümmend viis Eesti, Läti ja Leedu kodanikku märgukirja NSVL, Saksamaa LV, Saksa DV ja Atlandi Hartale allakirjutanud valitsustele ning ÜRO peasekretärile, ettepanekuga Balti riikide iseseisvuse taastamiseks.
•	Sügisel 1980. a. saadeti neljakümne haritlase venestumisprotsessivastane avalik kiri ajalehtedele „Rahva Hääl“, „Sovetskaja Estonia“ ja „Pravda“. Ehkki see „40 kiri“ jäi soovitud leheveergudel avaldamata, levis ta Eestis käsikirjaliselt ning välisraadiote vahendusel.
•	1985. a. alustas M. S. Gorbatšev oma glasnost-perestroika-poliitikat. Märkimisväärset muudatust ei toimunud järsult Eestis. Küll oli rahva tähelepanu tõmmatud ühiskonnaprobleemidele järgmiste kuude jooksul, kui 26. aprilli 1986. a. toimunud Tšernobõli tuumajõujaama avarii puhastamiseks saadeti välja muuseas eestlasi.
•	Kevadel 1987. a. toimus rahva üldine protestilaine Moskvas kavandatud Virumaa (Kabala ja Toolse) fosforiidikaevanduste vastu.
•	23. augustil 1987. a. kogunes paarituhandeline rahvahulk Tallinna Hirveparki, mõistes hukka Molotov–Ribbentrop pakti. Analoogilised meeleavaldused toimusid ka Lätis ja Leedus. Ka mõningatele lääneriikide kommentaatoritele – „New York Times“ kirjutas Baltikumist järgmisel päeval oma esileheküljel – oli ilmne, et ajad muutuvad.
•	12. detsembril 1987. a. asutati Tartus Muisuskaitse Selts (MS), mille esimeheks sai pärastine riigitegelane Trivimi Velliste. 22. veebruaril 1988. a. kuulutas MS välja mälestuste suurkogunemise. 25. märtsil 1988. a. nõudis MS küüditatute nimekirjade avaldamist. 14.–17. aprilli 1988. a.  Muinsuskaitsepäevade üritustel Tartus kogunes 10 000 osavõtjat EÜS-i maja juures. Samadel üritustel sai sini-must-valge (metsavendluse ajastul trostlikult, kohati, põgusalt heisatud) taas avalikuks rahvasümboliks.
•	1.–2. aprillil 1988. . toimus Eesti loomingulise liitude ühispleenum. Nõuti poliitiliste õiguste laiendamist, kultuurilist ning majanduslikku iseseisvust, stalinismi ohvrite rehabiliteerimist, immigratsiooni tõkestamist ja valitsuse tagasiastumist.
•	13. aprillil 1988. a. tegi Edgar Savisaar, juba läinud aastast tuntud Eesti avalikkusele kui ühe „isemajandava Eesti“ ehk IME majandusprogrammi autoreid, televiisori otsesaates ettepaneku legaalse opositsiooni moodustamiseks. Tema eestvedamisel moodustatud Rahvarinne muutus peatselt massiorganisatsiooniks.
•	11. septembril 1988. a. korraldas Rahvarinne Tallinna lauluväljakul rahvaürituse „Rahva laul 1988“. Samas nõudis Trivimi Velliste avalikult Eesti iseseisvuse taastamist.
•	16. novembril 1988. a. Eesti NSV Ülemnõukogu erakorraline istungjärk võttis vastu deklaratsiooni Eesti NSV suveräänsusest. Seda sammu on peetud NSVL lagunemise alguseks.
•	Eesti Komiteede liikumise algus 1989. a. näitas rahva teatud igatsust legitiimse parlamendi järele, ehkki Eesti NSV Ülemnõukogu oli ennast järjest julgemalt väljendamas surveräänsuse küsimustes. 24. veebruaril 1989. a. toimusid Eesti Kongressi valimised. Kui Eesti NSV töös olid endise ühiskonna liidrid mitte väikse tähtsusega, siis Eesti Kongress näitas Eesti väljakujuneva parlamentaarse korra radikaalsema külje: tõhusalt tegevad olid kauaaegsed režiimioponendid nagu Enn Tarto (arreteeritud esimest korda 25. detsembril 1956. a.), Tunne Kelam ja Jüri Adams. Tagasivaates Kongressile nentis peaminister Mart Laar oma kõnes [Laar 2000]: „Meie ajaloos pole aga olnud ühtki sellist rahvaalgatust, mille haare, nii inimeste hulka kui geograafiat silmas pidades, oleks võrreldav Eesti Kongressi omaga. Pea aasta kestnud Eesti kodanike registreerimine kõikjal üle Eesti, 500-liikmelise esinduskogu kümne istungjärgu ettevalmistamine, läbiviimine ja teenindamine – ning kõike seda vabatahtlikult ja tasuta.“
•	17. veebruaril 1989. a. Eesti NSV Presiidium kuulutas 24. veebruari „Iseseisvuspäevaks“. Vastavalt sellele otsusele heisati 24. veebruaril 1989. a. Toompea Pika Hermanni torni sini-must-valge.
•	18. mail 1989. a. võttis Eesti NSV Presiidium vastu ostuse üleminekust „isemajandamisele“ alates 1. jaanuarist 1990. Samuti 18. mail taotles Presiidium Molotov–Ribbentrop pakti salaklauslite kehtetuks tunnistamist allakirjutamise hetkest.
•	23. augustil 1989. a. tähistati Molotov-Ribbentropi pakti viiekümnendat aastapäeva 2-miljonilise isiku protestmeeleavaldusega. Kuuesaja-kilomeetri pikkune inimahel kulges Tallinnast läbi Riiga Vilniuseni. (Nagu vil! Markus Hess seletab käesoleva albumi „B4b“ osas, oli samal päeval vastukaja mitmes läänedemokraatias, „Mustalindipäeva“ akstiooni raames.)
•	30. märtsil 1990. a. kuulutas välja Eesti NSV Ülemnõukogu „Eesti Vabariigile ülemineku periood“.
•	8. mail 1990. a. tunnistas Ülemnõukogu kehtetuks nimetus Eesti NSV ning taaskehtestas Eesti Vabariigi nimetus, nüüd hüüdes ennast EV Ülemnõukoguks. Samal nädalal lõpetas EV Ülemnõukogu Eesti NSV lipu, vapi ja hümni kasutamise.
•	7. augustil 1990. a. otsustas EV Ülemnõukogu reguleerida Eesti ja NSVL-u suhteid 1920. a. Tartu rahulepingu alusel. Selle otsusega kooskõlas teatas Arnold Rüütel 8. detsembril Moskvale, et Eesti ei kirjuta alla liidulepingule.
•	3. märtsil 1990. a. iseseisvusreferendumil osales 86,86% valimisõiguslikest kodanikest. Neist hääletas Eesti Vabariigi iseseisvuse ja sõltumatuse taastamise poolt 77,83%.
•	1. juulil 1991. a. hakkasid kehtima turuhinnad põllumajandussaadustel.
•	19. augustil 1991. a. toimus riigipöördekatse NSVL-us, hetkel, kui M. S. Gorbatšev oli puhkusel Krimmis. Dessantväelased maandusid Tallinna. Vabariigi teedele ilmusid sõjavõekolonnid. Punalaevastik blokeeris Tallinna sadama merelt.
•	20. augustil 1991. a. asusid vabatahtlikud julgestama Toompead, raadio ja telemaja. Hilisõhtul võttis EV Ülemnõukogu vastu otsuse Eesti (mitte ainuüksi vormilise, vaid nüüd ka sisulise) iseseivumiseks. Ühtlasi kuulutas Ülemnõukogu Põhiseadusliku Assamblee moodustamist põhiseaduse väljatöötamiseks. Sellel hetkel oli koostöö saavutatud seni mõnel määral vaenutsevate leeride vahel – ühelt poolt Ülemnõukogu, teiselt Eesti Kongress. 20. augusti õhtul, Moskva kella järgi 23.08, oli teada, et EV Ülemnõukogu esimees Arnold Rüütel oli kohanud balti militaarse piirkonna asekommandöör Feodor Melnitšukiga, oli seisnud vastu militaarsele ähvardustele ja oli nimetanud Venemaa riigipöördekatse illegaalseks.
•	21. augusti 1991. a. hommikul hõivasid dessantväelased teletorni esimest kaks korrust, seega katkestades ETV saateid. Eesti Raadio töötas edasi.
•	22. augusti 1991. a., Moskva kella järgi 01.30, maandus NSVL pealinnas lennuk M. S. Gorbatševiga. Putši likvideerimine oli juba hoogu võtmas. Ilmne oli aga, et Gorbatševi võimupäevad on läbi ja et Venemaa uueks valitsejaks saab olema paljukannatanud vene rahva (selle hetke) mandaati omav Boriss Jeltsin. 31. detsembril 1991. a. tõmmati NSVL-u lippu Kremli vardalt viimast korda alla, lõpetades Venemaa enamlaste seitsmekümne nelja aastase nn. „oktroobrirevolutsiooni“.
•	Taasvabanenud Eesti diplomaatilised suhted normaliseerusid kiiresti. Esimese lääneriigina tunnustas Eesti iseseisvust Island, 22. augustil 1991. a. Rootsi avas taastatud pealinna esimese välisriigi saatkonna 29. augustil. Eesti Vabariik võeti vastu ÜRO-sse 17. septembril 1991. a.
•	1992. a. nägi tänapäeva riigikorra tugisammaste paikapanemist. 20. juunil sai Eesti kroon rahvuslikuks rahavääringuks. 28. juunil 91,2% hääletajatest valis pakutud uue põhiseaduse kasuks. Oktoobril alustas tegevust Riigikogu, valides Lennart Meri Vabariigi presidendiks. Seega kandsid Eesti Gorbachevi-ajastu erakonnapoliitilised jõud oma tegevust üle noore legitiimse parlamendi debatikambrisse: 26. septembril toimus Eesti Kongressi viimane istungjärk ning 13. novembril lõpetas oma tegevuse Rahvarinne.
•	31. augustil 1994 lahkusid viimased vene väeüksused Eestist. 
•	Taasvabanenud Eesti esimesed aastad möödusid majanduskriisi olukorras. Ühekskümnendate aastate lõpu poole tundus aga, et Eesti oli endale kätte võitnud juhtiva asendi Kesk-Euroopa majandussüsteemis, sammudes selles edukas esiešelonis, kuhu kuulusid ka Poola, Ungari ja Tšehhi Vabariik. Eriti silmapaistev oli tegevus infotehnoloogiasektoris. Suure rahvusvahelise lugejaskonnaga e-valmiduse raport [McConnell International 2000] andis Eestile kõige parema tunnistuse seitsmeteistkümne-riigilise Lõuna- ning Ida-Euroopa kontingendis, lisaks nentides, et Eesti oli osutunud eesrindlikuks oma valitsuse küberneetikapoliitikas (kusjuures raport muuseas juhtis lugejate tähelepanu Riigikogu 2000. a. veebruari otsusele garanteerida Interneti juurdepääsu kui kodanikuõiguse). 
•	Sajandivahetusel jäi mõnevõrra lahtiseks küsimuseks, kuivõrd edukad olid olnud Eesti läinud aastakümne pürgimused tõe ja õiguse suunas. Oli riigiaparaat nüüd korrupstioonist vaba? Olid ajaleheveerud nüüd avatud ka neile, kelle seisukohad olid vastuolus Toompea tõekspidamistega? Oli Lääne-Euroopa arusaamine inimõigustest nüüd leidnud täit rakendamist Vabariigi vähemusrahvuste asjadeajamises? Ida-Euroopa kogemused – kas näiteks vormiliselt reformeetitud, sisuliselt endiste poolt valitsetud Rumeenias, või siis jälle rahvusvaene õilistades Balkanites, või siis jälle Eesti oma idanaabri askeldused parlamentaarse korra sisseseadmisel – näitasid, kui raske võis veel olla tõe ja õiguse jaluleseadmine postkommunistlikus maailmas. Kaugemal Eesti piiridest seisis muude riikide hulgas Singapur meeldetuletuseks, et ei ratsionaalne rahandus, ei edu infotehnoloogias, ei sisepoliitiline vankumatu ühsis-kindlus ei automaatselt taga inimõiguste austamist. Siiski tunnistuseks Eesti saavutustele oli 22. veebruari 1995 kokkuleppe Euroopa Liiduga, mille kohaselt Eestist sai esimene postkommunistlik riik, kellele antud assotsiatsioonileping ilma üleminekuperioodita.