Korporatsioon Vironia 1900–2000

Korporatsioon Vironia 1900–2000

Table of Contents
1. [TRÜK=100%] Eesti ülesehitamse probleeme Karl Selter	000
Välispoliitika	000
Majandus	000
Rahvas	000

Chapter 1. [TRÜK=100%] Eesti ülesehitamse probleeme Karl Selter
Alljärgnev on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The following is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
REDIGEERIMISE KROONIKA (VIIMASED ETAPID ETTE) 
* 20010818T233623Z
  __{t.karmo} kandis SGML-allikasse filoloog {p.sarevet}-i parandused
    __need ei olnud tegelikult keelelised parandused, vaid
      parandused ladumises 
* 20000520umbes 
  __{t.karmo} ladus otse Vironia 1956.a. aaastaraamatu järgi
    __esimene ladumine terves alb2000 SGML-allikas

KVALITEEDIKONTROLLID 
!_filoloog {p.sarevet} kontrolligu ladumist
  __TEHTUD@20010729
Ülaltoodu on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse plaatide valmistamise ajal. (The foregoing is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
Viimast aastasada on nimetatud aurumasina ja elektri ning plahvatusmootori sajandiks. Algamas on aatomiplahvatuse-ajajärk. Sellega pole siiski öeldud muud, kui et inimene võib oma tahte teostamiseks kasutada uusi jõuvahendeid. Inimese tahe aga ise kulgeb mööda teerada, mille suuna on määranud ürgsed instinktid ja möödunud sajandeist pärit ideed. XIX sajandil üle maailma levinud rahvusliku valitsusvormi printsiibid ja natsionalismi ideed on need tegurid, mis (kohati kombineeritud sotsialistlike õpetusega) peamisel mõjutavad inimeste kollektiivse tahte kujundamist. «Vabadus ja minu rahvas» on hüüdsõnaks, mis juba üle 150 aasta sütitab hulkade meeli ja ergutab üksikuid suurtele tegudele. Konfliktid, mis toona lõppesid ainult dünastiliste piiride muutmisega, põhjustavad nüüd uute rahvuslike riikide tekkimist aladel, mis muiste olid heidetud võõra võimu alla. Kommunism, nagu meie teda N. Liidu praktikas tunneme, on ilmne katse suunata ajaloo käik tagasi minevikku, katse hävitada rahvavalitsuse vormid, maha suruda vabadus ja õilsamad rahvuslikud tunded. Nagu muudki sarnased kunstlikud tõkked, hävineb ka kommunistlik reaktsiooniline süsteem ajaloo paramatu käigu ees. Meil eestlastel pole kahtlust, et bolševistlik režiim kaob ja meie kodumaa saab vabaks, kuigi see ootamiseajajärk võib olla pikem kui meie seda arvestasime.
Kodumaa kosutamine kujuneb raskeks, raskemaks kui see oli pärast Vabadussõda. Käesolevaga tahan puudutada mõnd probleemi, mille ees see Balti rahvaste põlv seisab, kellele saatus nende kodumaade ülesehitamine suure ülesande usaldab. On õige, et iga generatsioon peab ise jagu saama oma muredest. Samuti õige aga on, et eelmine sugupõlv pärandab järeltulijaile oma kogemused ning vaated ümbruse ja sündmuste kohta. Käesolevast kirjutusest ei pea lugeja järeldama, et minu arvates on vaba Eesti ülesehitamine aktuaalne, lähema aja ülesanne. Selle artikli teemad pole ei aktuaalsed ega vanad ega ka mitte utoopilised –nad on igavesed.
Välispoliitika
Peatudes kõigepealt välispoliitika probleemide juures, ei saa jätta märkimata, et rahulepingud, mis Nõukogude Venemaa sõlmis Balti riikidega 1920. a. ja milledega Moskva valitsus tunnustas Balti riikide iseseisvuse, leidsid algusest peale asjaosaliste poolt täiesti lahkuminevat hindamist. Eesti, Läti ja Leedu uskusid nende lepingute sõna ja mõtet, neile tähendasid need lepingud nende rahvaste ajalooliste õigustatud nõudmiste rahuldamist. Nad olid valmis ausalt ja sõna-sõnalt täitma rahulepingute tingimusi. Neile olid need lepped igavesed, nii nagu nende dokumentide sisu seda pühalikult kuulutas.
Moskva valitsusele olid need kokkulepped, nagu Lenin seda ise oma seltsimeestele seletas, vajalikuks, kuid ajutiseks hingetõmbuseks. Oleks punaarmeel 1920. a. õnnestunud vallutada Varssavi, olnud Moskva juba samal aastal või veidi hiljem käristanud lõhki Balti riikidega äsja tehtud igavese rahu lepped.
Mitte õigus ja mitte ainult Balti riikide sõjaline edu Vabadussõjas 1918.–20. a. ei olnud nende lepingute garantiiks, vaid kõigi Venemaa naaberriikide: Soome, Balti riikide ja Poola koordineeritud sõjalise vastupanu maht (kõnelemata sellest, et Moskva valitsus samal ajal osa oma jõudu pidi suunama võitluseks vene valgete vägede vastu).
Vabadussõjale järgnevail aastail näis see äratundmine veel mõjutavat nimetatud riikide poliitikat. Tehti veel sõjaaegse solidaarsuse süvendamise ja arendamise katseid. Need aga vaibusid. Kahel põhjusel. Ülesehitusetöö igapäevaseid toimetused juhtisid tähelepanu siseasjadele. Noored riigid pühendasid oma pingutused majanduslikele ja sotsiaalsetele ülesannetele; riigikaitseasju aeti muu seas.
Nõukogude Venemaa asudes üles ehitama oma suurtööstust pühendas oma peamise energia sõjalise jõu kasvatamisele, missuguse ülesande teenistusse rakendati ka parem osa ülesehitatud tööstuse produktist. Tulemuseks oli vertikaalne majanduslik heaolu tõus Balti riikides ja Poolas, alaline tarbeainete puudus ja püsivalt ähvardav nälg, aga sõjalise jõu kohutav kasv Venemaal. Lõpptulemusena kuulub poola ja balti rahvaste majanduslik heaolu Venemaa valitsejatele … See asjaolu väärib allakriipsutamist ajastul, mil paljudes vaba maailma maades liberaalsed-progressiivsed elemendid püüavad selgeks teha, et parim võitlusvahend enamluse vastu olevat majandusliku heaolu kasv.
Mida enam uute riikide kaitsejõud sattusid unarule, seda suurema tähtsuse omandas välispoliitika. Oma õnneks ja õnnetuseks sündisid uued riigid ajajärgul, mil Rahvasteliit omas vabas maailmas peaegu üldtunnustatud autoriteedi. Ühest küljest pakkus see autoriteet uutele riikidele nende esimestel aastatel rahvusvahelise pere liikmete tunnustuse ja hädavajaliku moraalse kaitse. Teisest küljest harjutas see kuulsusrikas institutsioon uute, samuti kui mõne vanema riigi poliitikuid lükkama oma mured rahvusvahelise kogu õlgadele ja jätma hooletusse või isegi saboteerima oma olukordi naabritega.
Eesti ja Läti vahel Vabadussõja ajal spontaanselt tekkinud ja sõja lõpul kirja pandud kaitse-liiduleping ei omanud hiljem seda püsivat moraalset ega materiaalset mõju, mis tal pidanuks olema. Vastuoksa, sõjaaegne ja rahu esimeste aastate intiimsus poliitiliste ja sõjaliste juhtide vahel asendus pahatihti ametlike «mõtetevahetustega», enam-vähem informatiivse tähendusega.
Suurimaks löögiks uute riikide ühisele kaitserindele ja nende moraalsele ühtlusele oli Leedu valduses oleva Vilna piirkonna haaramise poola sõjavägede poolt 9. sept. 1920. a. Saksa okupatsioonivägede evakueerimise järel 1918. a. langes Leedu idaosa sissetungivate vene enamlaste kätte, kes aga 1919. a. kevadel poolakate poolt sealt välja tõrjuti. Teist korda tungisid nõukogude väed Leedusse 1920. a., kuid rahulepinguga 12. juulil 1920. a. tunnustas N.Vene iseseisvust. Vilno haaramise läbi poolakate poolt kaotas Leedu väljavaate ühise piiri saavutamiseks N. Venemaaga: mõlema riigi vahele jäi Poola kiil, mis veelgi laienes Poola ja N. Liidu rahulepingu (12. märts 1921) tagajärjel, millega Poola idapiir määrati ca 100 km ida poole Vilna maakonda.
Leedu välispoliitika esindajad, kellega mul oli au kokku puutuda alates 1930 a., näisid võrdlemisi vähe huvitatud olevat Nõukogude Venemaa poolt ähvardavast ohust. Nende peamine tähelepanu oli suunatud Vilno tagasisaamisele, s.o. Poola vastu, keda Leedust lahutas okastraadiga suletud piirijoon ja kellega Leedul kuni 1938. a., s.o. kuni viis minutit enne kella 12, puudusid diplomaatilised vahekorrad. Uute riikide juhtivad ringkonnad olid kohustatud tundma püsivat ja ühist muret Moskva poolt ähvardava ohu pärast. Leedu poliitikud näisid olevat vabastatud, õigemini eemale tõrjutud sellest vastutusest. Kõige arvurikkamal Balti rahval – leedulastel – ei olnud vajadust tunda muret Nõukogude Venemaa poliitika pärast ega tarvitsenud nad olla teistega solidaarsed. Kui 1934. a. tuli toime Balti riikide koostööleping, siis fikseeris see dokument olemasoleva paradoksaalse seisukorra: Eesti ja Läti kuulutasid, et koostöö küsimuste alla ei kuulu Vilno küsimus, s.t. et nemad ei olnud Leedu-Poola tülist huvitatud. Leping ei maininud, et Leedu peagu niisama vähe tundis huvi murede vastu, mis Eestit ja Lätit vaevasid nende idanaabri pärast, kuid see oli nagu vaikselt mõistetav. Kuna ka Meemeli küsimus, s.o. Leedu tüli Saksamaaga, oli eraldatud Balti koostöölepingu pädevusest, siis kujunesid Balti välisministrite iga-aastased kokkusaamised (millest ka mina kaks korda välisministrina osa võtsin) väga huvitavaks ainult niivõrd, kui asjad puutusid Rahvasteliitu ja teistesse kaugemalseisvatesse riikidesse, pealiskaudseteks aga elu ja surma küsimustes, mis puudutasid vahekordi meie naabritega. Pean siiski tunnistama, et meie leedu kolleegid suuremat huvi osutasid muredele, mida meie tundsime Moskva kasvava agressiivsuse pärast, kui meie oma huvi ilmutasime Leedu–Poola ja Leedu–Saksa küsimuste vastu.
Eesti ja Poola suhted olid head. See oli kahjuks kõik, mis nende kohta võis öelda. Vabadussõjas õnnestus eesti ja poola vägedel end kõige kiiremini organiseerida. nad mitte ainult ei puhastanud kiiresti oma maad, vaid aitasid vabastada ka teiste Balti riikide territooriume punavägedest. Ksvil! G. Jonsonile alluva eesti ratsaväe üks osa, kapten Johan Holbergi juhtimisel, ületas 1919. a. suvel Jakobstadti kohal Düüna jõe ja kohtas 40 km lõuna pool poola ratsaväe osi, kes olid sinna tunginud lõunast. Nende tangide vahele jäid lääne pool asuvad punaväe üksused. Sõjaaegne lahingusõprus vajutas kahe riigi sõjameestele seltsivendlikkuse pitseri. Kahjuks ei suutnud poliitikud taibata selle ajaloo õppetunni tähendust ega teha sellest vajalikke järeldusi. Selletõttu jätsid sõjaaegsed kogemused meie vahekordadesse ainult romantilise vastastikuse imetluse ilma poliitiliste konsekventsideta.
Poola, kes oma suuruse ja ajaloo käigu tõttu oli määratud uute riikide välispoliitika teenäitajaks, ei täitnud seda ülesannet. Vastuoksa, häirides Leedut Vilno pärast, ta muutis ühise poliitika peagu võimatuks. Eestit külastasid mitmed Poola riigimehed: president Moscicki, peaminister Slavek, kaubandusminister Roman ja välisminister Beck. Neil külaskäikudel polnud mingit tähtsust kui demonstreerida välismaailma ja oma elanike ees midagi, mis kahjuks ei eksisteerinud – Balti ja Poola riikide poliitilist koostööd. Härra Beck oli minu külaline 1938. a. suvel. Keegi teine polnud nii selgesti formuleerinud Poola kui suurriigi seisukohti ja nõudmisi kui härra Beck. Selle suurriigi ümber pidanuks koonduma nn. kolmas Euroopa. Samal ajal aga kirjeldas härra Beck mulle, kuidas Poola oli valmistanud ette sõjalist demonstratsiooni Leedu vastu, et ultimatiivsel teel sundida viimast tunnustama status quo’d Vilno maal. Härra Becki sõnade järgi olid Poola–Vene suhted endiselt jahedad ning viimasel ajal jooksnuvat must kass ka Poola ja Saksa vahelt läbi. Olin väga alarmeeritud neist avaldustest ja kandsin need ette president Pätsile, kes jagas minu muresid. Ajal, mil Kreml muutus aina ähvardavamaks (eesti kalurite mõrvamine vene piirivalve poolt Peipsi järvel, Ždanovi agressiivsed sõnad meie suhtes), lahendas Poola oma vahekordi Leeduga ultimaatumi teel ja libises ohtlikku tülli Saksamaaga …
Võib-olla võinuks siiski aja jooksul mingi ühine Balti–Poola kaitsepoliitika kujuneda Moskva agressiooni vastu, kui Saksamaal ei oleks võimule tulnud Hitler ühes nende ressentimentidega ja dünaamiliste ekspansiooni-illusioonidega, mida Hitler kehastas ja enda ümber koondas. 
Eesti ja Läti vahekorrad Saksamaaga ei jõudnud kunagi kujuneda selliseks, nagu nad pidanuksid olema. Nad muutusid Vabadussõja ajal halvaks mitte maareformi tõttu, nagu mõned vahest arvavad; pigemini oli maareform oma ajaloolisel kujul nende halbade vahekordade tagajärjeks. Nagu klassikalises tragöödias vastased taotledes oma õigust tõukasid üksteist ja iseennast lepitamatuisse vahekordadesse kuni konfliktini, millest kasusaajateks võisid olla ainult kurjad vaimud … 
Kui Lenin tuli Venemaal võimule 1917. a. oktoobris, kuulutas ta, et suurmaaomandid jaotatakse tööliste ja talupoegade vahel. Ta käskis need maad kohe üle võtta. Tol talvel asusid kohalikud nõukogud Baltikumis mõnel pool mõisamaid üle võtma. See protsess oli väga aeglane, sest eesti ega läti rahvas ei usaldanud Vene punast valitsust, nende lubadusi ega uskunud nende võimu püsivusse. Eesti rahvas soovis ära oodata, mida ütleb selle kohta tema enda poolt valitud Maapäaev. Siiski, mõisamaade revisjoni ja maareformi nõue, mis Eestis oli pärit juba Rootsi ajast (XVII saj.), sai kahtlemata Vene 1917. a. märtsi- ja oktoobrirevolutsioonis uue tugeva tõuke.
Eestis kuulus 58% kogu kasutatavast maast 1190 mõisale (millest ca ½ miljonit hektaari oli välja renditud väikemajapidajatele), 42% – ca 51 600 ostetud talule. Tööstuse vähese arengu pärast moodustas maa peagu ainsa majandusliku iseseisvuse ja edu aluse. Maaelanikest aga oli ca ⅔ maata. Ajutise Maanõukogu (kes end 1917. a. novembris oli kuulutanud kõrgemaiks võimuks) vanematekogu pani oma manifestiga 24. veebruaril 1918. a. Ajutisele Valitsusele ülesande viibimata välja töötada seadus maaküsimuse lahendamiseks «laialdastel demokraatlikel alustel».
Saksa sõjaline okupatsioon restaureeris mõisaomanike õigused, kuid kui saksa väed 1918. a. novembris Eestist lahkusid, tungisid punaväed nende kannul maale, lubades jaotada mõisad neile, kes ise maad harivad. Maanõukogu, truuks jäädes oma «maaküsimuse lahendamise poliitikale laialdastel demokraatlikel alustel», andis 27. novembril 1918. a. määrused mõisamaade kontrolli alla võtmise ja maaolude esialgse korraldamise kohta. Ajutine Valitsus, mobiliseerides kodanikud võitluseks Moskva agressiooni vastu, lubas, et kõik, kes võtavad osa kodumaa kaitsmisest, saavad maad, kui nad seda tahavad harida. Need aktid veel ei sisaldanud konkreetseid andmeid agraarreformi ulatuse ega tingimuste kohta. Pean vajalikuks aga alla kriipsutada, et saksa soost Eesti kodanikud, nende seas mõisaomanikke ja nende poegi, võitlesid eesti rahvaväe koosseisus enamlaste kallaletungi vastu, jäädes lojaalseks Eesti kodumaale. Ent osa suurmaaomanikke, kes olid vahepeal põgenenud Preisimaale, astusid nn. Landeswehri pataljoni, mis ühes saksa uue Reichswehri esimese diviisiga kindral v. der Goltzi juhatusel alustas võitlust Kuramaal enamlaste vastu. Kindral v. der Goltz haaras aga peagi riigivõimu Lätimaal, mille vabastamisest tema väed osa võtsid, ning tungis siis 1919. a. juunis kallale eesti vägedele. See kokkupõrge, mis on läinud ajalukku Landeswehri sõja nime all, mürgitas Eesti vahekorrad Saksamaaga. Võib-olla põhjustas see ka maareformi radikaalse viisi, kindlasti aga pikendas ta mõisade eest tasumaksmise küsimust. Ilma eespool mainitud rõhuva enamuse saksa soost kodanike lojaalsuseta oleks see avantüür mürgitanud eestlaste ja saksa rahvusest kodanike vahekorrad üldse.
Maareform oli ajalooline, poliitiline ja sotsiaalne paratamatus. Ei olnud võimalik seda teostada nii, et suurmaapidajad sellega täiesti rahule oleksid jäänud. Sündmuste traagilise käigu tõttu tekkis selle reformi ümber peagu lepitamatu vaen, mis oleks võinud tulemata jääda. 
Kindral v. der Goltzi avantüür tekitas läti ja eesti rahva seas suure kibestumise. Kuni 30-ndate aastateni polnud Eestis ega Lätis paremat vahendit teatud ringkondades häälte kogumiseks kui sarjata endisi mõisnikke ja siis sakslasi üldse. Seda odavat võtet kasutasid mitmed demagoogid. Kui Riigikogu viimaks, vastavalt Eesti–Saksa erikokkuleppele, võttis vastu mõisnikele tasumaksmise seaduse, siis tahtis Riigikogu pahempoolsema partei tolleaegne juhatus viia selle seaduse rahvahääletusele, et teda seal läbi kukutada ja endale poliitilist kapitali koguda.
Vaadates tagasi Balti riikide ja Saksamaa suhete kujunemisele peab tunnistama, et juba algusest peale ilmutas Weimari-Saksamaa valitsus kahjatsusväärset mittemõistmist nende suurte sündmuste suhtes, mis ida pool tema piiri olid aset leidnud. Võib-olla pidanuksid meie riigimehed hoolsamalt püüdma kustutada mineviku halbu varje ja leidma vajalikku kontakti demokraatliku Saksamaaga. Suurema õigusega võiks aga teha selle etteheite Saksamaa valitsejatele, kelle riiklikud kogemused ometi suuremad pidanuksid olema kui Balti riikide poliitikuil. Hitleri võimuletulek tõi Saksa ja Balti riikide vahekordadesse uued mured. Heitlus maareformi pärast kuulub ajalukku. Selle draama tegelased osalt elavad praegu. Iseseisvate Balti riikide vahekordade korraldamine Saksamaaga saab olema meie kodumaa ülesehitajate üheks tähtsamaks ülesandeks.
Veel suurema ohu moodustas Poola–Saksa vahekordade areng. Üheks põhjuseks oli nn. Danzigi koridor. Poola riigi taastamisel loovutati Lääne-Preisi maa-ala Poolale, osalt ajaloolistel põhjustel (kuna Saksa Ordu sõja läbi oli kaotanud selle maa 1466. a. Poola kuningale), osalt sellepärast, et peagu 30-miljoniline Poola riik vajas väljapääsu Balti merele ja nimelt jõge pidi, mis voolab läbi Poola – Visla (Vistula) suuet mööda. Ilma et arutada põhjusi, miks Poola ja Saksamaa vahekorrad aegamööda eksplosiivseks muutusid, peame konstateerima, et a) Balti riigid kaotasid oma vabaduse ja kandsid äraarvamatuid ohvreid selle tõttu, et Poola ja Saksamaa vahel puhkes sõda, ja et b) meil puudub tunne, et Poola ja Saksa valitsuse poolt oleks tehtud kõik selleks, et seda katastroofi ära hoida. Teiste sõnadega – kaks suuremat riiki Balti mere ääres, õigemini nende juhid saatuslikul ajal ei täitnud seda suurt ülesannet, mis nende riikide suurus, nende õigused teiste rahvaste peres, nende geograafiline asend ja nende ajalugu neile olid asetanud. Nad põhjustasid mitte ainult poola ja saksa rahva, vaid kõigi teiste rahvaste hävingu, kes õigusega olid asetanud neile oma lootused.
Teise maailmasõja tagajärjel on Poola–Saksa vahekordadesse tekkinud uued komplikatsioonid, võrratult raskemad kui need, mis olid selle sõja põhjuseks või ettekäändeks. Meie ülesandeks ei saa olla nende probleemide lahendamine. Meie peame vaid tegema konsekventse meie kogemustest. Need on järgmised:
	1.	Lootused, mida Balti riigid panid Rahvasteliidule, osutusid petlikeks. Ebakindlad on lootused, et UNO või mingi maailmaorganisatsioon suudaks alatiseks ära hoida riikidevahelisi konflikte. Võib-olla suudab ta seda teatud aja. Selle organisatsiooni rahustav mõju ei ulatu kaugemale hegemoonilise liikme tahtest ja valmisolekust kanda rahu säilitamise kulusid kõigis maailma nurkades ja tema julgusest olla ebapopulaarne.
	2.	Veendumus (millele oli rajatud Balti riikide kaitsesüsteem), et Moskva agressiooni korral Poola meid aitab, osutus 1939. a. petlikuks põhjusel, et Poola ise Saksa ja Vene kombineeritud kallaletungi objektina paralüüsiti enne, kui Nõukogud meid atakeerisid. Kui Poola ja Saksa vahel ka pärast Poola vabastamist jääksid püsima tülid, mis võivad viia konfliktideni või Saksa Vene koordineeritud püüdlusteni kõnesolevas ruumis, oleks Balti riikidele, samuti kui teiste samas ruumis olevate maade iseseisvus alaliselt ohustatud, eeldades, et Venemaa andub oma ajaloolistele ekspansioonihimudele, mida peab arvestama. Balti riikide iseseisvus on otseses sõltuvuses Poola–Saksa vahekordadest, välja arvatud hüpoteetiline juhus, kui tulevase Venemaa poliitiline ilme pakuks sellele iseseisvusele garantiisid, mis seni 800 a. kestel on puudunud. Balti riikide taastaja peavad hoolitsema selle eest, et nad ei ehitaks oma maja liiva peale, nagu meie kahjuks olime sunnitud tegema 1920. a. ja hiljem. Meie vabanduseks võib öelda, et meil polnud teist valikut ja et meie ei teadnud, et meie hoone alusmüüriks on liiv. 
	3.	Balti rahvad võivad edukalt toetada üksteist poliitiliselt ja tarbe korral jõuga ainult siis, kui nad moodustavad ühe rahvusvahelise ühiku. Seda vajadust ei suuda rahuldada mingid liidu- ega koostöölepped.
Majandus
Mulle oli usaldatud Eesti majanduse juhtimine alates 1933. a. oktoobrist kuni 1938. a. aprillini. Olen koostanud kõige väiksema kriisiaegse riigieelarve 1934/35 a., samuti peagu kõige suurema Eesti eelarve 1938/39. a. See annab vaid puuduliku pildi põllumajanduse, tööstuse ja laevanduse ekspansioonist tol ajajärgul. Minu ülesandel ja kooskõlastusel koostasid mõned minu kaastöölised programmilise ülevaate Eesti loodusvarade, põllunduse ressursside jm. võimaluste kohta. See töö ilmus Konjunktuuri ajakirja erinumbrina. Arvan, et tõhusam osa selles ülevaates leiduvatest eeldustest jääb püsima ja põhilisem osa selles programmis seatud eesmärkidest on õpetlik ka tulevikus vaba kodumaa ülesehitamisel. Lodan, et siis avaneb uusi võimalusi tööstuse ja talunduse ekspansiooniks, mida meie programm ei saanud ega taotlenud arvestada. Kasutan juhust, et avaldada oma tänu eesti majandusteadlastele, eesotsas ksvil! V. Rauale (c. 1921/I) ja A. Kütile ning prof. E. Poomile, kes oma armastust kodumaa vastu on tunnistanud sellega, et nad ka eksiilis on pühendanud oma tähelepanu Eesti majanduse jälgimisele iseseisvuse ajal ja hiljem.
Siinkohal on võimalik puudutada ainult mõnd põhiprobleemi, mille ees vaba kodumaa ülesehitajail tuleb seista. Mul oli heameel kuulda, et USA eestlaste esindaja (tema nimi vääriks jäädvustamist) olevat lahkunud mingist Euroopa eksiilpoliitikute klubist põhjusel, et viimane kalduvat pooldama kolhoosisüsteemi säilitamist nende kodumail ka pärast viimaste vabastamist.
Meie, vabaduse eest võitlejad, tahame, et meie kodumaa saaks vabaks võõrast võimust ja et ta jääks vabaks ka oma võimu all. Ükski maa aga ei suuda jääda vabaks, kui tal puudub majanduslikult tugev, arvurikas, riigivõimust sõltumatu eraomanike ja tulundajate (talupidajate, vabade elukutsete, majaomanike, töösturite, kaupmeeste, käsitööliste ja eratalituslike töövõtjate) kiht. Konstitutsiooni ajalugu pole muud kui maaomanike ja kolmanda klassi heitluse lugu valitsejate omavoli vastu. Eraomanike ja tulundajate massiivne kiht kujundab riigis tolle poliitilise vabaduse atmosfääri, mida naudivad ka mitteiseseisvad kutsealad, m.s. riigiametnikud. Ilma talupidajata oleksid viimased just samasugused roomajad, nagu nad on N. Liidus. Olles majandusministriks, pidin kord keelduma täitmast ühe talunike grupi soovi. Mehed külastasid mind ja ähvardasid kaevata minu peale Riigikohtusse. Vastasin, et kuna ma talitasin oma võimu piirides, ei saaks kohus mind sundida toimima teisiti. «Siis läheme riigivanema (presidendi) juurde,» kuulutasid need kanged mehed. Ma ei saanud teisiti kui tänada neid talunikke nende mehise meele eest. Kodumaa ülesehitajate esimeseks mureks peab olema säärase inimpõlve kasvatamine ja nii ruttu kui võimalik, pidades meeles, et vabaduse ainukeseks püsivaks garantiiks on riigivõimust majanduslikult sõltumatu kodanik.
Kõik näited, mida kolhoosisüsteemi kaitseks esitatakse, on tühised targutused. Mitte ainult, et vaba talunik on majanduslikult produktiivsem kui kolhoosnik – ta on ka demokraatia kindlaim tugi, mida mingil juhul ei saaks asendada näiteks tööliste ametiühingud. N. Liidu praktika tõendab, et ametiühingud muutusid domineeriva partei tähtsusetuiks büroodeks, niipea kui too partei oli lammutanud iseseisva talupoja seisuse. Sellepärast hoidume vaimsete kolhoosnike eest!
Paari aasta eest ilmus Rootsis neli numbrit üht noorurite ajalehte. Kahtlemata kandis tolle trükitoote autoreid armastus kodumaa vastu. Lugesin seda suure huviga, kuigi ma ei saanud olla kõigega nõus, mida ma tollest ajalehest leidsin. Ühe minu arvates olulise küsimuse kohta pean vajalikuks avalikult seisukohta võtta. Lugesin tollest publikatsioonist ühe loo radikalismi kiituseks. Autor läks nii kaugele, et väitis, nagu oleks Eestis ainult radikaalsus kõik suured asjad teostanud, näiteks ka maareformi. Siin tahan teha korrektuuri: möönates, et maareform otsustati radikaalselt, väidan, et tema raskuste kandjad ja elluviijad ei olnud radikaalid, pigemini nende vastased. Uute talude loomine nõrgendas ajutiselt rahvamajandust ja nõudis kolossaalseid summasid, mida ei suutnud kokku kanda uued asunikud. Olen oma isa aidanud korda seada üht paljast asunikukohta ja tean, et selleks on tarvis hoopis muid asju kui radikaalsust. Aukartuses meenutame uute asunike vaimustust, töökust ja visadust uute talude loomisel. Ma kindlasti aga ei eksi, kui ütlen, et maareform õnnestus suurel määral tänu sellele, et vanad talud ja muud korrasolevad produktsioonivahendid suurema osa rahvamajanduse avalikest ülesannetest (kaasa arvatud krediitfunktsioonid) seni oma õlgadel kandsid, kuni mõisamaad (s.o. üle poole haritud pinnast) olid struktuuriliselt ümber korraldatud ja vastavalt oma osatähtsusele tootmisprotsessi ja avalike koormiste kandmisse lülitatud. See tehing õnnestus suurel määral tänu põllumajanduse saaduste erakorraliselt kõrgetele hindadele pärast Vabadussõda. Ent siiski maksis kogu rahvas maareformi ning teiste vähem-õnnestunud majanduslike ürituste eest, samuti rahvamajanduse üldise jõustamise eest, maareformi ajal ja kiuste, rahakursi devalveerimisega, kõnelemata Venemaalt saadud kontributsioonikulla kulutamisest samadeks otstarveteks. Nii oli maareformi kandjaks uute talude omanike raske töö ja vaeva kõrval endisest ajast pärit produktsiooniaparaat eesotsas vanade taludega ja neid tuleb eeskätt tänada maareformi õnneliku teostamise eest, mitte radikaalsust, mitte neid, kes radikaalsel viisil maareformi otsustasid põhjustel, mida eelpool mainitud, ja põhjusel, et neil polnud aimu maareformi elluviimise majanduslikest raskustest.
Vaba Eesti ülesehitajad seisavad tulevikus palju rängemate raskuste ees. Mitte ainult, et nad peavad sajaprotsendiliselt ümber korraldama meie talunduse, varustades neid kõige vajalikuga, nad peavad palju laiemas ulatuses kui toona ümber korraldama ka muu tootmisaparaadi. Sellejuures puudub neil see majanduslik kandepind, mis meie vanemat põlve aitas teostada maareformi. Prof. E. Poom on ühes ülevaates püüdnud arvestada seda kapitali, mida ta selleks otstarbeks vajalikuks peab. Selge on, et meie seda hiigelsummat kusagilt ei saa, kõnelemata sellest, et liiga suured välisabi summad võivad moonutada valitsejate ja rahva loomulike vahekordade kuju. Meie võime loota peamiselt eraettevõtjate (taluniku, töösturi jne.) ja piiratud ulatuses võõrkapitali algatusele. Seda ka ainult siis, kui meie neile pakume riiklikult ja sotsiaalselt stabiilse süsteemi, mida nad võivad usaldada. Oma tööjõu ja raha mahutamiseks leiavad inimesed maailma ka muid paiku kui Baltikum. Balti riikidel on tulevases maailmas teatavaid eeldusi, mis võivad meelitada algatusvõimelisi just sinna oma kodu rajama; nende eelduste hulka paraku ei kuulu radikaalsus. Viimane maksab tavaliselt palju raha ja on sobiv riigile, kus leitud küllaldaselt ringkondi, kellelt võib raha võtta, mitte aga maale, kus peagu iga kodanik ootab abi riigilt. Eesti ülesehitamine pärast Vabadussõda ja 1933.–38. a., samuti Saksa liiduvabariigi ülestõus varemeist peaks olema küllaldaseks õpetuseks selle kohta, mida tähendab töötaja ja kapitali investeerija usaldus. Majandus saab olla kas riiklik või eramajandus; esimene on rajatud sundusele ja arusaamatusele, viimane on rajatud usaldusele. Eramajandus võib endas taluda tugeva riikliku või kooperatiivse sektori, eeldades, et see käitub eraettevõtete kommete kohaselt.
Siiski on kahju, et nimetatud noorurite ajaleht kauemini ei ilmunud! Õige mõtlemise eelduseks on, et inimene üldse mõtleks, ja need, kes toda lehte toimetasid, ilmselt täitsid selle tingimuse. Faktide tundmisel ja analüüsil on siiski ka oma väärtus. 
Baltimaade noorema põlve põgenikud võrdlevad vahel oma kodumaa põllusaake mõne välismaa omadega ja leiavad, et meie hektaari toodang oli maha jäänud ja seda tuleks suurelt tõsta. Saakide tõstmise üle teatud miinimum-taseme on eeskätt põllu- ja karjasaaduste hindade probleem. Balti põllusaagid olid isegi kõrgemad kui antud hinnataseme juureks oleks tasunud toota. Suuremaid saake põllumehelt võib oodata ainult siis, kui talle ühtlasi on avatud võimalus turustada oma liigtooteid vähemalt samade hindadega. Suuremaid keskmisi saake võinuks Eesti saavutada teatud kehvade põllumaade viljelemisest loobumise teel, aga põllu- ja karjasaaduste kogumahu suurendamine Baltikumis oli ja jääb eeskätt industrialiseerimise probleemiks. (Muide, saakide tõstmise tehnilised vahendid on osaliselt käsitlemist leidnud ülalmainitud Konjunktuuri ajakirja erinumbris.) Tööstus võib kanda arenenud põllundust. Tööstuse ja linnade kasv ja tööstuse palkade kogusumma paisumine on hädavajalikuks eelduseks, millele võib olla rajatud meie põllumajanduse tõus.
Nii kummaline kui see ka näib, iseseisva Eesti poliitilised ringkonnad ei taibanud seda sidet tööstuse ja põllunduse vahel. Mõned poliitikud suhtusid tööstusse ebasõbralikult, teised – sallivalt, aga ükski partei ei seadnud oma programmiks tööstuse suurendamist. Võib-olla oli selle põhjuseks asjaolu, et suur osa suurtööstusest kuulus mitte-eesti soost kodanikele ja nende mured tundusid laiadele hulkadele nagu võõra asjana. Olles majandusministriks seadsin endale ülesandeks võita see psühholoogiline takistus ja ergutada eestlasi-tööstureid suuremale aktiivsusele. Riigi poolt algatatud loodusvarade kasutamise tööstused pakkusid omalt poolt ohtralt võimalusi eestlastest inseneride ja tööstuste juhtide aktiviteedile. Samal ajal hoidusime aga diskrimineerimast olemasolevat era-suurtööstust – osalt tänu valitsuse aktiivsele abile – kuigi proportsioon muutus eestlastest töösturite kasuks. Meelitan end arvamisega, et see ülesanne mul osalt õnnestus, mille eest ma siinkohal tänu avaldan kõigile minu kaastöölistele kui ka eesti töösturitele, nende rahvuslikule päritolule vaatamata. Selle edu väliseks manifesteerimiseks oli parlamendi liikmete ühine väljasõit 1938. a. suvel loodusvarade ekspluateerimise uude tööstuspiirkonda Põhja-Eestis. Kompleks, mille all meie seni näisime kannatavat, oli haihtumas. Psühholoogilised eeldused aktiivse tööstuspoliitika arendamiseks, hoolimata rahvusküsimusest, näisid kujunevat.
Eesti tööstuse ja laevanduse arengut 1933. a. kuni 1939. a.  vahemikul illustreerivad järgmised andmed: 
Tööliste arv 1929. a. – 100%, 1932. a. – 80%, 1939. a. – 165%; tunnipalk 1929. a. – 100%, 1932. a. – 93%, 1939. a. – 117% realpalk 1929. a. – 100%, 1932. a. – 115%, 1939. a. – 122%. Laevandus 1929. a. – 66 000 brt., 1933. a. – 131 000 brt., 1939. a. – 214 000 brt. 
Kui meil õnnestus anda tööstusele ja laevandusele märgatavat impulssi ajajärgul 1934–39, siis suurel määral tänu sellele, et valitsuse eesotsas olid K. Päts ja Joh. Laidoner, Põllumeestekogude juhid, kellele aga tööstuse arengu tähtsus, eriti põllunduse perspektiivist, oli selge ja kes mind alati toetasid. Ühegi teise valitsuse juures näiteks polnuks mul võimalik hulganisti sisse tuua ja asundada välistöölisi, kes olid vajalikud põlevkivi ja teiste loodusvarade tööstuste laiendamiseks ja käikulaskmiseks, käsikäes põllunduse arenguga.
Rahvas
Sellega oleme jõudnud mureni, mis meie südant kõige valusamini pigistab: kust võtta need inimesed, kes peavad kodumaad üles ehitama? Pärast Vabadussõda ja Venemaa eestlaste kojutulekut oli Eestisse koondunud peagu kogu rahva jõud. Füüsiliselt polnud sõjad ega näljad pärast XVIII sajandit elanikkonda tunduvalt nõrgendanud. Vaimselt oli meie vana kultuurrahvus XIX sajandi esimesel poolel ärganud, siis kiirel sammul edenenud ja XX sajandi algul Lääne-Euroopa kultuurrahvaste tasemele jõudnud. Seda ei saavutatud mängides. Kolm generatsiooni oli kõik, mida nad majapidamises suutsid talletada, investeerinud laste haridusse. Kümned tuhanded olid raskustega võideldes, puudust ja viletsust kannatades omandanud haridust ja tehnilisi teadmisi. Teadusejanus ja võitluses valguse pärast võrsusid üles tuhanded, ei – kogu inimpõlv, kes ei peletanud ühtegi vaeva ega ohtu, et selgitada tõde, et püüda õiguse ja õigluse poole, et omandada oskusi ja ehitada eesti koda. Sellejuures oli peagu igaüks neist vanema põlve haridusesangareist iseloomuline, vastavalt neile erioludele, milles igaüks neist oma pea ja käe järele loodusjõuliselt oli sirgunud. Nüüd on suurem osa sellest meie paremikust varisenud võõra võimu, hullude ja mõrvarite ohvrina. See kaotus on asendamatu, vähemalt lähemate aastakümnete jooksul.
Kui uskuda mõnda meie nn. poliitikut, siis peab arvama, et vaba Eesti kujuneb mingiks paradiisiaiaks, mille uksel seisavad pisiparteide keerubid, kes igaüks oma mõõdupuu järele eemale tõrjuvad sissetunglejaid. Usume, et Eesti hakkab õitsema ja haljendama. Loodame, et ta kord võrsub ihalduste maaks. Enne seda peab seal vähemalt üks inimpõlv palgehigi sees töötama, koristama ja ehitama. See generatsioon ei koosne kindlasti mitte ainult olenditest, kes kõik igast vaatekaarest oleksid kõige eeskujulikumad. Nad harivad seda kurnatud maad sellepärast, et see on nende esiisade maa, et nad seda armastavad, et nad tahavad püstitada uue õigluse ja vabaduse riigi seal, kus nende eelnevad põlved elasid, just nende paleuste kohaselt, nagu see riik pärast Vabadussõda oli asutatud. See andumus õiendab kõik, ta asendab peagu kõik. Peaaegu, sest ülesehitamistööks on peale selle vaja oskusi. Möödunud aastal mitmekesistas ühe eksiilpartei juht Rootsis sellega oma kuulsust, et ta avalikult ennustas, et eesti noorsoost suur osa ei tahtvatki tagasi pöörduda vabale kodumaale. Võib-olla eksis ta, võib-olla pidanuksime meie ja too ennustaja rohkem hoolitsema kodumaa-tunnete ärkvelhoidmise eest noorsoos?
Vaba kodumaa vajab igaüht, kuigi ta esialgu ei saaks pakkuda seda ainelist tasu inimeste vaeva eest, millega nad võõrsil on harjunud. Sellele lisaks aga kindlustab ta vaimse rahulduse ja annab võimaluse iseseisva ettevõtte või talu loomiseks, mis võõrsil enamikul puudub. 
Siiski, parimal juhul ei suudaks meie vajaliku kiirusega teostada kodumaa restaureerimist, kui me ei avaks Baltimaade väravaid immigratsiooniks. Arusaadav, et laiaulatuslik sisserändamisepoliitika toob Baltikumi ühiskonnale uusi, komplitseeritud ülesandeid. Ta tuleb nendega toime.
Igal juhul peab Eesti vabanema praegusest vangistusest ja uuesti olema iseseisev. See on meie rahva vankumatu tahe. Punaste türannide massilise hävitamise poliitika ei suuda seda tahet kõigutada: ta võib vaid Venemaa positsiooni Ida-Euroopa rahvaste peres otsustavalt kahjustada. Venemaa huvides on Balti rahvaste elude hoidmine.