Korporatsioon Vironia 1900–2000

Korporatsioon Vironia 1900–2000

Table of Contents
1. [TRÜK=100%] Rootsi suhetest Eeestiga 1918–40 Andres Küng	000
Soome mõju	000
Läänemere liit?	000
Lindhageni ettepanek	000
Kuidas luua usaldust?	000

Chapter 1. [TRÜK=100%] Rootsi suhetest Eeestiga 1918–40 Andres Küng
Alljärgnev on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The following is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
KVALITEEDIKONTROLLID: !_{krunnel} kontrolligu keelt
__TEHTUD@20000824T170709Z __{krunnel}-i redigeerimise kroonika:
  ((__TSITAAT))
  "Paaris kohas on muudetud sõnade järjekorda, lisatud
  või vahetatud üksikuid sõnu.  
  Näiteks: 
  * teise lausesse on sõna "ka" asemele paigutatud sõna
    "kirjapandut" 
  * "südameasjaks" on parem kui
    "südameküsimuseks" 
  * "norralased" ja "leedulased" on
    viisakam kui "norrakad" ja "leedukad" 
  * "oli nagu pikse poolt
    löödud" pro "nagu piksest löödud" 
  Tuli panna
  rohkem komasid ja punkte (näiteks puudusid punktid aastaarvude
  järelt, kus need olid järgarvud). Tuli lisada kursiive
  (italic'ut), mõned sulud. Jätta ära osa
  jutumärke. Muuta grammatilisi, näiteks ajavorme.
 
  Väiksemaid parandusi:
  * "annektsioon" pro "anneksioon" 
  * Versaillesis pro Versailles's
  * schweizlaste pro šveitslaste
  * suur- ja väiketähevigu, näiteks rootsi / Rootsi 
    küsimuses 
  * mitmeid "trükivigu", nagu "soovisad", "tühikumu"
  * "ülemvõim" (kõrgem võim) pro 
    "ülevõim" (hegemoonia) 
  * Molotov-Ribbentropi pro Molotovi-Ribbentropi 
    (mõlemad omastavas käändes)

  Erilisi KÜSIMUSI ei teki, autori mõtted on selged. 
  Mõnda sõnamuudatust võiks ju kontrollida. Näiteks:
  * Teises lõigus oli autoril: "tundis end 
    Rootsi valitsus sunnitud võtma seisukohta". 
    Parandus: "tundis Rootsi valitsus end olevat sunnitud 
    võtma seisukoha". — 
    Veel parem oleks: "oli Rootsi valitsus sunnitud võtma seisukoha" 
    (juhul kui autor ei arva, et osa mõttest läheb kaduma).
  * Kuuendas lõigus: "Siis (uus: Peale selle) olid rootslased  
    oma äraootava hoiaku kooskõlastanud 
    norralastega ja taanlastega."
  * Üheksandas lõigus (alajaotus b): 
    "kes taotlesid toetust balti rüütelkonna 
    poolt juhitud riigile suure enesemääramisõigusega 
    eri piirkondadele".  Uus: " Vene riigis Balti rüütelkonna 
    poolt juhitud suure enesemääramisõigusega eri 
    piirkondadele". 
  * Kolmas lõik vahepealkirja "Läänemere liit" all. 
    Kas "et Venemaa HÄVITAKS oma Läänemere 
    sõjaväelaevastiku" 
    või pigem siiski, et ta likvideeriks selle?
  * Eelviimases lõigus: "kui ka N. Liidu kodanikke". 
    Sõnake "ka" võib olla vajalik, 
    kui mõeldakse topeltkodakondsust. 
    Kui lause tähendab, 
    et Rootsi käsitles Baltikumi elanikke AINULT N. Liidu 
    kodanikena, tuleb "ka" kõrvaldada.
  ((/__TSITAAT))
!_{tkarmo} kontrolligu kiiresti
  __TEHTxx
    __{tkarmo} tegi muudatuse
      ex ((__TSITAAT)) 
         4. veebruail 1920 ostustasid Rootsi, Taani ja
         ((/__TSITAAT))
      ad ((__TSITAAT))
          4. veebruail 192 ostustasid Rootsi, Taani ja
         ((/__TSITAAT))
      
MUREPUNKTID:
__soovitav oleks {tkarmo}-l saada {akung}-i arvamusi {krunnel}-i
  ylaltoodud ettepanekute suhtes 
Ülaltoodu on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse plaatide valmistamise ajal. (The foregoing is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
Järgnevalt katsun kirjeldada Eesti suhteid ülejäänud Põhjalaga, eriti Rootsiga, Esimese ja Teise maailmasõja vahel. Kes soovib, võib kirjapandut võrrelda suhete arenguga „laulva revolutsiooni“ ajal.
Pärast seda, kui Leedu ja Eesti olid välja kuulutanud riikliku iseseisvuse 1918. a. veebruaris, ja Läti järgnenud sama aasta novembris, tundis Rootsi valitsus end olevat sunnitud võtma seisukoha nn. Balti küsimuses, olles sõja ajal ainult jälginud sündmuste arengut.
Eesti valitsus pöördus 29. novembril 1918 Rootsi valitsuse poole palvega saada sõjaväelist abi. Avaldust toetas järgmisel päeval memorandum Briti valitsuselt. Eestlased soovisid saada Rootsi üksusi, kes täitnuks sõjaväelise tühiku, mis tekkis pärast Saksa üksuste tagasitõmbamist, või relvi, mis aidanuks kiiremas korras üles ehitada korralikke rahvusüksusi.
Rootsi Riigipäeva nn. salajane toimkond (rootsi keeles sekreta utskottet) otsustas 4. novembril 1918 mitte anda mingisugust sõjaväelist toetust eestlastele. Samas pandi paika järgnevate aastate Rootsi välispoliitika põhihoiak uute naabermaade suhtes, mille rootsi-läti teadlane Karlis Kangeris oma väitekirjas sõnastas järgnevalt – „mitte olla igati äraütlev, aga ka mitte anda mingisuguseid lubadusi“ [Kangeris 1992].
Selle hoiaku loomulik tulemus oli, et Rootsi valitsus keeldus 1918. a. lõpul juriidiliselt tunnustamast Eesti, Läti ja Leedu ajutisi valitsusi, kuigi need olid taolist tunnustust palunud. Rootsi oli valmis ainult de facto-tunnustuseks. Eestile anti de facto-tunnustus 9. septembril 1919.
Täisväärtuslik, nn. de jure-tunnustus, võis kõne alla tulla alles pärast seda, kui Balti valitsused sõlmivad rahulepingud Venemaaga. Tol ajal – samuti nagu 70 aastat hiljem – soovis Rootsi valitsus jälgida sündmuste arengut, oodates eriti Vene heakskiitu Balti iseseisvusele, enne kui julgeti ja sooviti ise vastavaid otsuseid vastu võtta. Peale selle olid rootslased oma äraootava hoiaku kooskõlastanud norralastega ja taanlastega.
Kui rahvusvaheline rahukongress kogunes Versailles’s 1919. a. jaanuaris, otsustas Rootsi valitsus mitte osaleda koos sõja järel iseseisvunud nn. ääreriikidega (rootsi keeles randstater) – Soome, Eesti, Läti ja Leeduga. Otsust põhjendati julgeolekupoliitiliste argumentidega ning germaani rahvusgruppide – baltisakslaste ja eestirootslaste – huvide kaitsega. Rootsi juhtivates ringkondades esines kartust, et Eesti (ja Läti) iseseisvumine võis nende rahvus- ja „klassi“kaaslaste huvisid eirata.
Tänapäeva Rootsis – arvatavasti ka Eestis – ei mäleta seda enam peaaegu keegi, aga fakt on, et Eesti maareform pärast Esimest maailmasõda kutsus esile diplomaatilise konflikti, mis raskendas usalduslikku koostööd Rootsi ja Eesti vahel. Soovi korral võib 1920. aastate manitsusi (mitte liiga teha rootsi ja baltisaksa mõisnikele) võrrelda 1990. aastate hoiatuste ja ähvardustega seoses väidetava venelaste diskrimineerimisega. Et aru saada Rootsi ja ülejäänud Skandinaavia ettevaatlikkusest, peab meenutama tolleaegset olukorda. Rootslased ei teadnud, keda toetada: 
	a.	eesti (ja läti) iseseisvuslasi, kes lõpuks soovisid sama suurt iseseisvust Eestile (ja Lätile) nagu rootslased Rootsile ja soomlased Soomele; 
	b.	baltisaksa esindajaid, kes taotlesid toetust Vene riigis Balti rüütelkonna poolt juhitud suure enesemääramisõigusega eri piirkondadele ja rahvusgruppidele – arutati näiteks endiste Läänemere provintside jagamist kuueks kantoniks šveitslaste eeskujul;
	c.	neid, kes soovisid näha endisi Läänemere provintse uue, demokraatliku (või tsaristliku) Venemaa osadena.
Järgmine Põhjala ministrite konverents (Stockholmis 1919. a. mais) sai tunnustustaotlusi mitte ainult Eesti, Läti ja Leedu valitsustelt, vaid ka Poola, Ukraina, Doni kasakate, Aserbaidžaani ja Gruusia esindajatelt. Doni kasakate esindaja ei saanud isegi vastust oma taotlusele. Poolale anti soovitud de jure-tunnustus. Teistele teatati jätkuvalt, et Põhjala valitsused on valmis de facto-, aga mitte de jure-tunnustuseks.
Eesti taotluse tagasilükkamine muutus Rootsile aina raskemaks, pärast seda kui Eesti iseseisvumise esimeseks aastapäevaks oli maa puhastatud Nõukogude vägedest, eestlased olid ametlikult korranud oma taotlust 1919. a. sügisel, ja järgneval talvel alustanud rahuläbirääkimisi Venemaaga. Jaanuari keskpaiku 1920. a. külastas Eesti mitteametlik esindaja Rootsis, Karl Menning, Rootsi välisministrit Hellnerit. Menning soovis jälle, et Rootsi – Põhjala riikide primus inter pares’ena – annaks kaua kõne all olnud tunnustuse ning suruks Taanit ja Norrat samas suunas.
Rootsi välisminister vastas: „Rootsi avalik arvamus tunneb suurimat huvi Eesti iseseisvuse ja sõltumatu arengu suhtes, ja kiidaks kindlasti suurima sümpaatiaga heaks valitsuse otsuse tunnustada uut riiki.“ Ta toonitas aga ka, et „küsimus Rootsi tunnustusest sõltub teiste riikide hoiakust, eriti Entente’i riikidest, ja sellest, et ainult Rootsi-poolne tunnustamine tooks vähe kasu Eestile ning tekitaks ehk déconfiture’i (= ebameeldivusi) Rootsile endale.“
Välisminister Hellner tõstatas siiski Eesti tunnustamise küsimuse Põhjala ministrite kohtumisel Oslos 1920. a. veebruaris. Kohtunud ministrid kordasid ainult oma seisukohta, et aeg pole veel küps eestlaste poolt soovitud otsuseks.
Rootsi välisministeerium jälgis 1920. a. kevade jooksul meeleolusid eriti Londonis ja Pariisis, ja tegi sellest järelduse, et Eesti tunnustamise hetk lähenes. Kui Nõukogude Venemaa valitsus oli 2. veebruaril 1920 tunnustanud Eesti iseseisvust „igaveseks ajaks“, võeti küsimus jälle üles Põhjala ministrite kohtumisel, seekord Kopenhaagenis 1920. a. augustis. Rootsi peaminister, sotsiaaldemokraat Hjalmar Branting, kes oli tuntud „baltlaste sõbrana“, ning välisminister Erik Palmstierna toonitasid Rootsi huvitatust ääreriikide iseseisvusest. Nad lisasid, et küsimust ei tuleks vaadelda ainult suurriikide vaatenurga alt. Teised valitsused peaksid arvestama ka küsimuse all olevate riikide avaliku arvamusega. Järeldus jäi ikkagi samaks – Rootsi valitsus leidis, et aeg polnud valmis Eesti (ega Läti, veel vähem Leedu) tunnustamiseks, kuna suurriigid olid veel äraootaval seisukohal.
Taani hoiak oli veelgi tõrksam. Taani valitsuse esindajate arvates polnud Balti riigid elujõulised. Eriti kardeti, et Venemaa nad nii ruttu kui võimalik endaga jälle liidab, et saavutada kontroll Balti jäävabade sadamate üle. Omamoodi huvitav on võrrelda taanlaste tookordset hoiakut selle sooja toetuse ja initsiatiivirikkusega, mida taanlased, eriti Uffe Elleman-Jensen, ja islandlased näitasid üles „laulva revolutsiooni“ ajal.
Samuti hääletasid Skandinaavia valitsused Balti riikide vastu, kui Rahvasteliit 16. detsembril 1920 arutas nende võimalikku vastuvõtmist oma liikmeskonda. Nagu tavaliselt, oli Rootsi hoiak kooskõlastatud Taaniga ja Norraga. Ja nagu tihti, oli Rootsi sotsiaaldemokraatide juht, Hjalmar Branting, „baltisõbralikum“ ning toetas baltlaste taotlust. See võib tunduda üllatav pärast Teist maailmasõda Rootsis üleskasvanutele, kuna sõjajärgne Rootsi sotsiaaldemokraatia on olnud tunduvalt leigem Balti vabadustaotluste suhtes. Võib võrrelda Brantingi „baltisõbralikkust“ Rootsi ja ülejäänud Põhjala sotsialdemokraatide viimaste aastakümnete palju „baltivaenulikuma“ hoiakuga, eriti Olof Palme ükskõiksusega – kuigi tema ema pärines Lätist ja Palme ise kõneles tihti väikeriikide õigustest, toetas ta ainult üks kord avalikult Balti vabadusvõitlust, esinedes EV aastapäeval Stockholmi kontserdimajas 1980. a. Võib ka meenutada välisminister Sten Anderssoni eitavaid ja manitsevaid sõnavõtte 1980. aastate lõpul.
Branting oli mõjutatud omast ajast, ja siis vaadeldi uusi Balti riike pigem kui pahempoolseid moodustisi, muuseas maareformide ja sotsiaaldemokraatide valimisedu tõttu, mis omakorda seletas ka Rootsi parempoolsete umbusku. Palme ja Sten Andersson nägid Balti vabadusvõitlust pigem kui parempoolset, kuna see oli rihitud mingis mõttes pahempoolse, vähemalt nimeliselt sotsialistliku N. Liidu vastu, ja lisaks nägid nad Balti riikide taasiseseisvumist täiesti ebareaalsena – ja nagu pragmaatilised poliitikud ikka, eelistasid nad pigem oletavate võitjate kui kaotajate seltskonda. Küll aga muutus ka Rootsi sotsiaaldemokraatide hoiak seda „baltisõbralikumaks“, mida vähem võimatuna tundus, et Balti vabariigid võivad saavutada mingi autonoomia N. Liidu raamides ja lõpuks isegi iseseisvuse. Eriti järsk oli Rootsi ametlik suunamuutus pärast välisminister Anderssoni ebaõnnestunud ringreisi Baltikumis 1989. a. lõpus, ning Balti rahvarinnete ja Rootsi (Baltikumi taasiseseisvusmist toetava) Esmaspäeva-liikumise üha edukamat tegevust 1990. a. jooksul. Rootsi valitsuse ja sotsiaaldemokraatia hoiak muutus tunduvalt arusaavamaks ja lõpuks isegi soojaks juba Ingvar Carlssoni peaministri-ajal, ja Balti küsimus sai ka ta järeltulija, Göran Perssoni üheks südameasjaks.
1921. a. jaanuaris aga uurisid Rootsi esindajad jätkuvalt meeleolusid ja mõtlemisviise Euroopa juhtivates pealinnades, leidmata märke mingiks kiireks Balti läbimurdeks. Seda suurem oli üllatus, kui lääneriigid 27. jaanuaril 1921 nõustusid de jure tunnustama nii Eestit kui Lätit. Rootsi välisministeeriumi vastutav osakond oli nagu piksest löödud. Ei jäänud muud üle, kui kiiremas korras kontakteeruda Taani ja Norra kolleegidega, ettepanekuga järgida Lääne eeskuju. Norralased olid kohe päri, ja taanlased tulid kaasa, et säilitada Skandinaavia ühisrinnet. 4. veebruaril 1921 otsustasid Rootsi, Taani ja Norra valitsused lõpuks tunnistada Eesti (ja Läti) iseseisvust de jure. Päev hiljem anti vastavad noodid üle Tallinnas (ja Riias). Soome oli Eestit tunnustanud de jure juba 1919. a. ja oli seega – tol ajal – eesrindlikum kui ülejäänud Põhjala.
Sama aasta 23. septembril võeti Eesti (ja Läti) vastu täisväärtuslikeks Rahvasteliidu liikmeteks, ning hiljem võeti vastu ja tunnustati de jure ka Leedut. Venitamine Leedu osas olenes leedulaste diplomaatilisest konfliktist Poolaga, eriti Vilniuse osas, kuna Leedu ajalooline pealinn jäi teatavasti Poola provintsilinnaks kuni 1939. a. sügiseni.
Soome mõju
Rootsi poliitikat Eesti ja ülejäänud Baltikumi suhtes mõjutas muu seas rootslaste huvi Soome vastu. Juhtivad Rootsi poliitikud soovisid riigi Läänemere-poliitikaga aidata vähendada Venemaa survet Soomele ning säilitada Soomet puhvrina Venemaa vastu. Kaitstes Soome iseseisvust, loodeti tugevdada Rootsi julgeolekut.
Rootsi hoiakut Balti riikide suhtes mõjutas kahtlus nende elujõulisuses. Paljud rootslased kahtlesid, kas Balti riigid suudaksid säilitada oma iseseisvust, kui Venemaa kasvaks uuesti suurriigiks ja sooviks saada tagasi jäävabu sadamaid, et mitte jääda „jäälukku“ Soome lahes.
Rootsi ettevaatlikkust kujundas ka arvamus, et Läänemere teine traditsiooniline suurvõim, Saksamaa, ei sooviks näha, et rootslased võtaksid üle saksa „pärandi“ Balti rannikul.
Rootsit ja ülejäänud Põhjalat mõjutasid ka lääneriikide lootused, et „valged“ võidavad Venemaal ning taastavad jagamatu, demokraatliku Vene riigi. Kuni säilis lootus valgete võidule, keeldusid lääneriigid tunnustamast endise Tsaari-Venemaa osade iseseisvumist. Ja Rootsi, kes alguses ootas, et Venemaa tunnustaks Balti riikide iseseisvust, hakkas pärast selle teostumist ootama lääneriikide-poolset tunnustamist, enne kui ta ise julges sama otsuse vastu võtta.
Kui lääneriigid 1921. a. jaanuaris olid Balti riike tunnustanud ja Põhjala riigid kiirustades järele jõudnud, pakkus Rootsi valitsus Eestile kaubanduslepingut, mis sisaldas enamsoodustatud riigi klauslit, st. nõuet, et kui Eesti annab mõnele teisele riigile kaubanduspoliitilise eelise, peab see kohe kehtima ka Rootsi suhtes. Vastavalt kohustus Rootsi laiendama teistele riikidele antud eeliseid ka Eestile.
Läbirääkimised lepingu osas kulgesid suhteliselt kergelt ja kiiresti. Leping Eestiga allkirjastati 7. juulil 1923 ning Leeduga ja Lätiga aasta hiljem.
Pärast Esimest maailmasõda moodustati Pariisis Rahvusvaheline Krediidikomisjon, mis pidi aitama kaasa sõjas laastatud maade ülesehitamisele. Rootslastele määrati eriline vastutus Balti riikide osas geograafilise ja kultuurilise läheduse tõttu. Jälle võiks seda võrrelda viimase aastakümnega, kus Rootsile ja ülejäänud Põhjalale on mitmes ühenduses antud sarnane regionaalne vastutus abi ja koostöö suhtes Baltikumiga.
Läänemere liit?
Eesti, samuti nagu Läti ja Leedu välispoliitikal oli alguses kaks peasihti: kindlustada iseseisvuse rahvusvaheline tunnustamine ning moodustada Läänemere-maade liit.
Juba enne tunnustamist korraldati esimene nn. Balti konverents. Peaküsimused olid mingisuguse Läänemere-maade liidu moodustamine ja Läänemere neutraliseerimine ehk demilitariseerimine. Viimane küsimus oli soomlastele eriti südamelähedane ja eestlased jagasid soomlaste arusaamasid. Kardeti, et Nõukogude Vene valitsus tänu oma Läänemere laevastikule võis saavutada liiga tugeva seisu Läänemeres ja Soome lahes, ning uue sõja puhul isoleerida Soome ja ehk ka Eesti.
Soome peaminister Vennola tuletas 1921. a. aprillis Rootsi saadikule Helsingis meelde, et Venemaa oli rahulepingutes Soomega, Balti riikidega ja Poolaga lubanud aidata kaasa Läänemere neutraliseerimisele. Vennola toonitas ka, et uued Läänemere-riigid olid liiga vaesed, et kannatada suuri kaitsekulusid. Sellepärast taotles ta Rootsi toetust nõudele, et Venemaa likvideeriks oma Läänemere sõjaväelaevastiku.
Rootsi valitsus ei võtnud Soome soovi tõsiselt. Ka Hjalmar Branting vaatles seda kui „praegust utoopiat“. Rootslased – õieti ka soomlased ja eestlased – leidsid, et Vene sõjaväelaevastiku hävitamine tekitaks Briti ülevõimu Läänemeres, ja nende arvates ei olnud mingi ülevõim soovitav. Soomlaste ja eestlaste arvates oleks Briti ülevõim olnud siiski vähem ohtlik kui Vene oma …
Mida tugevamaks muutus Nõukogude Vene valitsuse rahvusvaheline seis, seda kaugemale kadusid ettepanekud neutraliseeritud Läänemerest, ning jäi alles ainult küsimus Läänemere riikide liidust. Seda arutati juba esimesel Balti konverentsil, Helsingis 1920. a. jaanuaris. Soome, Eesti, Läti, Leedu ja Poola esindajad osalesid. Järgneva aasta juulis peeti teine konverents Soome pealinnas, kus arutati Läänemere-maade kaitseliitu. Samal aastal oli Punaarmee okupeerinud Gruusia, mis oli eraldunud endisest Tsaari-Venemaast samal ajal kui Balti riigid, Soome ja Poola.
Eestlased ja teised lootsid, et Rootsi oleks valmis osalema taolises liidus. Eesti välisminister olevat 1921. a. augustis väitnud Rootsi saadikule Tallinnas (ja Riias), Ulf Torsten Undénile, et Rootsi „enesestmõistetavalt näeb end juhtiva Läänemere-riigina“. Eesti välisminister lootis, et Rootsi on valmis seda rolli mängima ka kaitseliidus.
Ulf Torsten Undén, tulevase Rootsi välisministri Östen Undéni vend, oli isiklikult huvitatud ettepanekust. Aga Rootsi valitsus leidis, et see tähendaks Balti riikide iseseisvuse sõjaväelist garanteerimist, mis oleks Rootsile liiga ohtlik.
Sama aasta oktoobris teatas Rootsi välisminister järsku, et Rootsi olevat valmis sõlmima kaitseliitu Soomega ja andma Soomele sõjaväelist abi, juhul kui suur idanaaber viimast ründaks. Teade üllatas kõiki, kuna see oli ilmselt vastuolus Rootsi senise välispoliitikaga ja välisministri enda varasemate väidetega. Tookordne kiire kannapööre on vaid üks näide tööõnnetustest, mis on vahel tabanud Rootsi välisministreid Läänemere küsimustes. Sel korral sunniti välisminister ametist lahkuma paari päeva järel. Mõned aastakümned hiljem, kui Rootsi välisminister Sten Andersson Tallinna külastades teatas Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehele Indrek Toomele ja üllatunud Rootsi ajakirjanikele, et Eesti polegi okupeeritud, jäi välisminister ametisse, aga peaminister pani talle ajutiselt „suukorvi“ Balti küsimustes ning muutis Rootsi välispoliitika baltisõbralikumaks ja -mõistvamaks.
1920. aastate alguses oli pettumus suur Eestis ja veelgi suurem Soomes, kui järsku tekitatud lootused sama kiirelt summutati. Soome välisministri sõnad võisid peegeldada ka Eesti meeleolusid: „Me oleme alati olnud sunnitud mängima hüljatud ja rahuldamatu armastaja rolli Rootsi suhtes. See on külm fakt, mis avaneb me silme ees, kui vaatame lääne poole.“
Kui Rootsi huvi kadus, jäi Soomele alles võimalus moodustada kaitseliit ainult Balti riikide ja Poolaga. Taolise liidu poolt kõneles Nõukogude Venemaa, 1922. aastast Nõukogude Liidu agressiivsus. 1923. a. jooksul paljastati lai Nõukogude sõjaväespionaaži võrk Soomes ja järgneva aasta detsembris toimus ebaõnnestunud mässukatse Tallinnas. Liidu vastu rääkis lootus, et Nõukogude Liit areneb rahulikumas ja koostöölembelisemas suunas pärast seda, kui 1924. a. jooksul olid mitu lääneriiki, nende hulgas Skandinaavia omad, tunnustanud Nõukogude Liitu, ja pärast seda, kui kommunistlik juhtkond nägi end olevat sunnitud ajutiselt läbi viima uut majanduspoliitikat (NEP), et lahendada katastroofilist majanduslikku olukorda.
Ka Eestis jäi alles teatud huvi Rootsiga liitu astumise suhtes. Rootsis oli huvi tunduvalt nõrgem.
Eestile anti küll 1924. a. juunis umbes miljon Rootsi krooni krediidina, et võimaldada Eestil Rootsi põllutöömasinate ostmist. Nii ka läks. Viie aastaga kasvas Rootsi osakaal Eesti põllutöömasinate sisseveos 10-lt peaaegu 70-le protsendile.
Veel üks Rootsi laen, seekord seitse miljonit Rootsi krooni, anti Kreugeri kontserni poolt tänutäheks tuletikumonopoli eest Eestis (ja mitmes muus Euroopa riigis). See laen – ning 1,3 miljonit Briti naela, mis laenati Rahvasteliidu poolt – võimaldas siduda Eesti uue vääringu, Eesti krooni, Rootsi krooniga. Sidumine soodustas Eesti eksporti Rootsisse ning Rootsi turismi Eestisse.
Lindhageni ettepanek
Ka 1930. aastatel leidus inimesi mõlemal pool Läänemerd, kes soovisid tihedamaid ja soojemaid suhteid. Rootsi poolel leidsid nad vastukaja näiteks Carl Lindhageni juures. Ta oli olnud Stockholmi linnapea 1903–30 ning Riigipäeva liige 1897–1940, esiteks liberaalina ja hiljem pahempoolse sotsiaaldemokraadina. Ta õde Anna Lindhagen oli 1920. a. novembris käivitanud korjanduse vaeste Balti laste heaks.
Carl Lindhagen soovitas 1936. a. märtsis Balti riikide liitumist ülejäänud Põhjalaga. Ta kirjutas: „Elu ise murrab vahest, varem või hiljem, läbi kunstlikkest tõketest. Loomuliku kokkukuuluvust ei saa hävitada valitsuste ega riigipäevade ükskõiksus. Põhjala mõiste muutub üha nõudvamaks tõsiasjaks. Ajalooline kokkukuuluvus, kaubanduse vendlus, teaduse rahvusvahelisus ning teised näited huvide harmooniast ja hea tahte võitudest töötavad vaikselt suurema Põhjala ehitamise suunas. Põhjala, ehitatud veresidemetele ja väikeste riikide ühistele huvidele mõlemal pool Läänemerd. Aeg peaks nüüd olema enamvähem küps Skandinaavia riikidele, et lõpuks vastata jaatavalt 1920. a. taotlustele. Suurriikide agoonia ja anneksioonitendentside õigusetus nõuavad ametlikumat sidemete kokkusõlmimist.“
Lindhageni initsiatiiv ei toonud kahjuks praktilisi tulemusi. Rootsi valitsuse hoiak Eesti ja ülejäänud Baltikumi suhtes jahenes ja jäi tunduvalt külmemaks kui Balti juhtkondade hoiak Rootsi suhtes. Nii armastus kui austus jäi ühepoolseks. Rootsi hoiak selgus näiteks kirjas, mille kirjutas välisminister Östen Undén oma vennale Torstenile Riias 28. jaanuaril 1925. Minister palus, et vend põletaks kirja pärast lugemist.
Kirjas väitis minister, et Inglismaal puudub huvi end Balti riikidega siduda, ja sama on suhtumine Prantsusmaal, kus eelistatakse taastada ajaloolised suhted Venemaaga. Poola olevat samuti osaliselt kaotanud oma varasema huvi liidu vastu Lätiga ja Eestiga, pärast seda kui Leedu oli langenud ära võimaliku liitlasena ja poolakate suhe Nõukogude Liiduga oli muutunud vähem vaenulikuks.
Eestit ja Lätit ähvardas välispoliitiline isoleerimine, kuna Rootsi polnud huvitatud tihedamast koostööst ja üritas lisaks sellele mõjutada Soomet orienteeruma pigem lääne kui lõuna poole. Välisminister Undén järeldas: „Mis puutub Eestisse, kelle iseseisvuse suhtes Rootsil on loomulikult teatud, kuigi piiratud huvi, siis siin on olukord teistsugune (kui see, mis puutub Soome liitmisse Skandinaaviaga). Skandinaavia orientatsioon ei tähendaks (Eesti puhul) mingit poliitilist tõsiasja…“
Undéni äraütlev hoiak võis osaliselt oleneda ta madalast hinnangust Balti poliitikute ja eriti sõjaväelaste võimetele. Tema arvates suutnuks baltlased end Nõukogude Liidu vastu sõjaliselt kaitsta parimal juhul viis päeva. Kord väitis ta isegi, et venelased saabuksid Stockholmi enne, kui ta jõuaks saata hoiatuse Riiasse. Arvestades neid vaateid, on arusaadav et Undén ei soovinud, et Soome (ja Rootsi) võtaks endale kohustusi Balti riikide kaitse osas.
Kuidas luua usaldust?
Rootsi üritas Esimese ja Teise maailmasõja vahel saavutada Nõukogude-poolset usaldust rea avalduste ja meetmetega. Läti ajaloolane Karlis Kangeris loetleb oma doktoriväitekirjas mõned. Tema arvates taotles Rootsi Nõukogude toetust 
•	sõlmides esimese kaubanduslepingu Nõukogude Venemaaga 1920. a. maikuus;
•	„pestes“ Nõukogude kulda 1920-ndate algaastatel – lastes Rootsi rahatehasel trükkida uusi templeid, nii et saaks müüa seda kulda välismaal, vaatamata lääneriikide majandusblokaadile Vene kodusõja ajal;
•	aidates N. Liitu saada Rahvusvahelise Postiliidu liikmeks 1924. a.;
•	sõlmides vahekohtulepingu N. Liiduga 1920-ndate keskel;
•	andes N. Liidule 100 miljonit Rootsi krooni laenuks 1934. a., seega üritades mõjutada ka lääneriikisid andma vastavaid krediite;
•	toetades N. Liidu Rahvasteliidu liikmeks saamist 1934. a.;
•	korduvalt toonitades N. Liidu rahuarmastust, näiteks kui sotsiaaldemokraatlik välisminister Richard Sandler väitis, et N. Liitu ei tohi vaadelda kui „programmiliselt agressiivset võimu“, olgugi et maailmarevolutsioon oli jätkuvalt ainsa lubatud partei programmiline nõue, ning kui sotsiaaldemokraatlik riigipäevaliige Allan Vougt 1938. a. väitis: „Rootsi vabadus sõltub Vene bajonettidest.“
Vaatamata Rootsi passiivsusele Balti riikides ning aktiivsusele Nõukogude huvide esindamisel rahvusvahelisel areenil tekkis ikkagi teatud usalduskriis N. Liidu ja Rootsi vahel. See väljendus näiteks Nõukogude meedia kampaanias, mis tekitas muret Rootsi valitsusringkondades. Nõukogude poolt heideti ette 
•	et Eesti ja Läti riigipead võeti ametlikult vastu Rootsis 1920-ndate lõpupoole;
•	et Rootsi riigipea, kuningas Gustav V, külastas omakorda Eestit ja Lätit 1929. a.;
•	et Rootsi Kreugeri kontsern saavutas tugeva seisundi Balti riikides, omades monopoli tuletikutootmises ja -müügis ning andes laenusid valitsustele Eestis ja Lätis 1928. a. ning Leedus aasta hiljem;
•	et rida Rootsi sõjaväelasi tegutses või väljendas end „nõukoguvastaselt“, näiteks kui Rootsi kaitseminister osales konverentsil Põhja-Euroopa kaitseolukorrast.
Lisaks osales Rootsi prints Gustav Adolf Tartu ülikooli 300. aastapäeva pidustustel 1932. a. Neli aastat hiljem avas ta Narvas monumendi Karl XII 1700. a. võidu tähistamiseks. Rida rootsi ja soome haritlasi aitasid üles ehitada Tartu ülikooli rahvusvaheliseks õppeasutuseks – mälestustahvel aula trepikojas jäädvustab tänaseni nende nimesid.
Kuigi Nõukogude kriitika oli alusetu või tugevasti liialdatud, aitas ta arvatavasti kaasa Rootsi Läänemere-poliitika passiivsemaks muutmisele. Veelgi tähtsam oli nii Vene kui Saksa riigi kasvav rahvusvaheline jõud.
Saksa juhtivad ringkonnad ei soovinud ka mitte enne Hitleri-poolset võimu ülevõtmist näha tugevat, liitunud Baltikumi. Nõrgad ja lõhestatud riigid oleksid olnud kergemini mõjutatavad ja surutavad, kui Saksamaa ise taastab oma jõu ja ehk soovib jälle suurendada oma mõju ida suunas. Rootsi valitsus soovis vältida kõike, mis oleks võinud anda sakslastele (või venelastele) mulje, et soovitakse pahatahtlikult kasutada nende ajutist nõrkust, suurendamaks Rootsi võimu Läänemere piirkonnas. Rootsi, eriti Rootsi sotsiaaldemokraatide huvi vähendasid ka parempoolsed pöörded, mis viisid Konstantin Pätsi võimule Eestis ja Karlis Ulmanise Lätis 1934. a.
Rootsi välis- ja julgeolekupoliitika ametlik kroonik, Rootsi välisministeeriumi endine arhiiviülem Wilhelm Carlgren võttis oma ülevaates kokku Rootsi ja Baltikumi suhted Esimese ja Teise maailmasõja vahel järgnevalt: „Tervel sõdadevahelisel ajal kumab juhtivatest Rootsi välispoliitilistest ja sõjaväelistest ülevaadetest läbi umbusk Tsaari-Venemaa impeeriumi lagunemisest tekkinud kolme Balti vabariigi võimaluste vastu kaua säilitada oma vabadust ja iseseisvust. Algusest peale vältis Rootsi väga täpselt igasuguseid poliitilisi või sõjaväelisi kohustusi nende suhtes ning üritas hoida ka Soomet neid võtmast… Muidugi soovisid Rootsi poliitikud ja sõjaväelased, et kehtiv olukord Baltikumis, kaitsevallina N. Liidu ja Läänemere vahel, püsiks nii kaua kui võimalik. Aga ei tahetud teha mingisuguseid panuseid olukorra säilitamiseks – erinevalt sellest, mis puudutas Soomet.“
Järgnesid Molotovi-Ribbentropi pakt, Teine maailmasõda, okupatsioonid ja anneksioonid ning järjekindel Rootsi Läänemere-poliitika, mida võiks kokku võtta nii: Rootsi valitsus tegutses väga sihikindlalt, tehes järeleandmisi sellele suurvõimule, mis erinevatel aegadel tundus olema või võis muutuda tugevaimaks Läänemere piirkonnas. Sõja algul tehti rohkem järeleandmisi natslikule Saksamaale, lastes neil näiteks saata sõjaväelasi Rootsi raudteede kaudu okupeeritud Norrasse, ning mida aeg edasi, seda rohkem järeleandmisi N. Liidule – kiirustades tunnustama Balti riikide anneksiooni, andes välja esiteks Balti kulla, siis Balti põgenike paadid ja lõpuks ka 147 Balti sõjaväepõgenikku 1946. a. jaanuaris, ning vaadeldes kõiki Balti põgenikke kui ka N. Liidu kodanikke kuni Balti riikide taasiseseisvumiseni.
Kõike seda olen lähemalt käsitlenud oma rootsikeelses raamatus „Sverige och Estland. Äntligen goda grannar!“ (Akademiförlaget, Göteborg 1991).