Korporatsioon Vironia 1900–2000

Korporatsioon Vironia 1900–2000

Table of Contents
1. [TRÜK=100%] Õigus ja riik Jüri Elken	000
Õiguskorra üldmõiste	000
Riigi ülesanded ja riigikord	000
Õiguskord ja suveräänsuse variante	000
Õiguskord ja vabaduse säilitamise ülesanne	000
Kokkuvõttes	000

Chapter 1. [TRÜK=100%] Õigus ja riik Jüri Elken
Alljärgnev on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The following is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
REDIGEERIMISE KROONIKA (VIIMASED ETAPID ETTE) 

* 20010818T205543Z
  __{tk} kandis SGML-i allikasse filoloog {p.sarevet}-i
    keelelised parandused
* 20001114T040652Z
  __{tk} parandas esimese variandi, tehes kärpimisi
    ja lisades sobiva lõpu
* 20001114T032625Z
  __{tk} toksis masinasse esimese variandi

KVALITEEDIKONTROLLID: 
!_{tk} kontrolligu Forsey
  __TEHTUD@20001114T025053Z
!_{tk} kontrolligu Garner
  __TEHTUD@20001114T022203Z
!_{tk} kontrolligu Harris
  __TEHTUD@20001114T020441Z
!_{tk} kontrolligu Husserl
  __TEHTUD@20001114T032553Z
!_{tk} kontrolligu Kliimann
  __TEHTUD@20001114T041843Z
    __mitte A.T. vaid A.-T.
!_{tk} kontrolligu Lloyd
  __TEHTUD@20001114T031408Z
!_{tk} kontrolligu Locke
  __TEHTUD@20001114T024335Z
!_{tk} kontrolligo Pollot
  __TEHTUD@20001114T010857Z
!_{tk} kontrolligu Raskin
  __TEHTUD@20001114T021015Z
!_{tk} kontrolligu Tingsten
  __TEHTUD@20001114T002102Z
!_{tk} kontrolligu õigekeelsust, nii palju kui ta seda oskab, 
  kahe-kolme lugemise jooksul, ja kontrolligu ka, et autori sõnastus
  on ära toodud
  __TEHTUD@20001114T192051Z
!_filoloog {p.sarevet} kontrolligu keelt
  __TEHTUD@20010728
Ülaltoodu on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse plaatide valmistamise ajal. (The foregoing is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
Õiguskorra üldmõiste
Kui õiguse ja riigi funktsioonid ühinevad osaliselt või täielikult, tekib uus teoreetiline ühik, mille nimeks on „õiguskord“ (Die Rechtsordnung, legal order). 
Õiguskorra mõiste on kaunis lühikese ajaloolise tagapõhjaga, olles levinud alles mõni aastakümmend enne Teist maalimasõda.
Õiguskord on loogiline tervik, mis tekib riigi poolt kehtivate normide rakendamisega, vajaduse korral survevahendeid kasutades. Seega pole õiguskord mitte ainult seaduste kogu, ehkki teda nimetatakse vahel imperatiivide koguks teatud (tavaliselt riigi) piirkonnas. Tal on veel kaks olulist tunnust: 
•	stabiilsus
•	astmeline ülesehitus
 
Stabiilsuse mõiste tähendab, et sõdade ja revolutsioonide ajal õiguskord lakkab eksisteerimast – pigem, kui sellist sündmuste käiku kirjeldada teoreetilise täpsusega, toimub hüpe või katkemine riigi õiguskorras.
Astmelise ülesehituse mõiste tähendab, et õigusnormide ülesehitus on püramiidikujuline. Põhiseaduse normid asuvad püramiidi tipus. Suur osa parlemendi poolt vastu võetud seadusi asub püramiidi keskosas. Püramiidi allosas või keldrikorral asuvad määrused, õiguskorra nõrgemajõuliste osadena.
Õiguskorra kujunemisel mängivad olulist osa kohtud ja eriti riigis asuv kõrgeim kohus. Kõrgeim kohus täidab seadustes esinevaid lünki ja ühtlustab võimalikke vasturääkivusi.
Õiguskorra mõistet ja struktuuri on põhjalikult käsitanud A.-T. Kliimann ona teoses „Õiguskord“. Tema õpetuse filosoofiliseks aluseks on Edmund Husserl’i (1859–1938) fenomenoloogiline teooria. Fenomenoloogilise õpetuse järgi pole küllaldane, et seletada eset või mõistet ühe definitsiooniga. Piltlikult võttes tuleb pigem ühest esemest teha rohkesti läbilõikeid erisuundadest. Nii määrab A.-T. Kliimann õigust kui objektiviteeti, idealiteeti, normativiteeti ja imperatiivi. Need neli õiguse tunnust on fenomenoloogilise teooria rakendamisel tekkinud.
Riigi ülesanded ja riigikord
Õiguse ja riigi suhetes on mitmeid võimalusi. Kaasajal on tuntud väljendus laissez faire, mis tähendab, et riik ei tohi vahele segada eraettevõtluse tegutsemisse ja selle sektori uute ettevõtete loomisse. See on peamiselt majanduslik teooria, kuid selle teooria rakendamiseks on vajalikud kõne, kirja ja organiseerimise vabadused. Hoopis teise ideoloogia alusel tegutseb riik, kui ta võtab enesele algatuse riiklikke ettevõtteid luua. Muidugi oleneb palju konkreetsest majanduslikust olukorrast. Kui erakapital on alles tekkimas ja pole küllaldane, on riigi sekkumine majandusellu arusaadav. Kuid riigid on praegusajal nii tihedate majandussidemetega seotud, et kapital rändab riigist riiki. Harilikult valib kapital riigi, kus on vähem bürokraatiat ja vähem kitsendusi tegutsemiseks.
Peale majanduslikus elus seisukoha väljaarendamist (kas liberaal-passiivses või vahelesekkuvas suunas) on riigil ka teisi ülesandeid. Mitmed autorid rõhutavad, et riik peab kas sõnadega või tegudega vastu astuma agressioonile. Samuti on riik, kui iseseisev ühik, kohustatud vältima domineerimist teiste riikide poolt.
Nagu üldiselt on teada, riik tekib, kui temal on oma rahvastik, territoorium ja riigi (s.o. kõrgeim) võim. Riigi elementidest rahvastik ja territoorium ei valmista meile erilisi probleeme. Selle vastu riigivõimu kui kõrgema võimu olemasolu pole nii lihtne kindlaks määrata. Kui riigis toimuvad muudatused või kui üks riik lakkab eksisteerimast ja asendub teise riigiga, siis võime teha järgmisi tähelepanekuid: 
•	Avalik või riigiõigus muutub peaaegu täielikult, põhiseadus ja institutsioonid asenduvad uute seaduste ja normidega. 
•	Euroopa ajaloos on aga eraõigus ja tsiviilõigus peaaegu täielikult jäänud kehtima riigikordade vägivaldsete või rahulikkude muudatuste puhul.
Erandi moodustab Nõukogude Vene kommunistlik riigikord peale Teise maailmasõja lõppu, kus kogu Ida-Euroopas toimusid järsud muudatused kahes suunas. Vanad riigikorrad asendusid uute kommunistlike parlamentide ja institutsioonidega. Kuid mis on eriti tähtis – ka kogu kehtiv tsiviilõigus (kus olid põhiliseks mõisteks omandi- ja pärandiõigus) visati paberikorvi. Mispärast oli kommunistide riik ja selle ideoloogia vastuvõtmatu enamusele lääne mõtlemisega harjunud Ida-Euroopa riikide kodanikele? Esiteks toimus üleminek ühelt riigikorralt teisele liiga järsku. Teiseks aga (mis õiguskorra lähtepunktist eriti rõhutamist väärib) haaras uus riigikord totaalset muudatust nii avalik- kui ka tsiviilõiguses.
Ehkki USA ei ole läbi teinud Ida-Euroopa-taolist murrangut, on ka seal nenditud, et omandiõiguse alustalasid õõnestatakse: Mark L. Pollot annab oma [1993] käsitlusele väga tugevarõhulise pealkirja „Grand theft and petit larceny: property rights in America“. USA-s on eraomand kaitstud mitme klausli, nn. article’iga. Oma teoses näitab Pollot, et vähehaaval on USA omandiõiguses kitsendusi tekkinud, mida varem polnud olemas. Muidugi on nende kahe sajandi jooksul tekkinud olukorrad hoopis erinevad olukordadest kaheksateistkümnenda sajandi lõpuaastatel. Tänapäeval tuleb USA kõrgemal kohtul, Supreme Court’il, tõlgendada seadusi varem kujutamatutes valdkondades – looduskaitses, üldises huvis kinnisvarade võõrandamises, koguni raadio- ja televisioonisaatejaamade elektromagneetilise spektri erilõikude omaksvõtmises. Kaheteistkümnes peatükis käsitatakse strateegiat, kuidas tuleb taastada omandiõigus varandusele, eriti kinnisvarade osas.
Nõukogude Liidu ja USA, ka näiteks Eesti Vabariigi, kogemused – tuletagem siin meelde Oskar Looritsa [1955] uurimust, kus on muuseas vaadeldud sõdadevahelise Eesti erikalduvusi kord radikaalse, presidendiametita demokraatia, kord autoritaarsuse poole – näitavad, et riigis kehtiv õigus on konkreetne. Õigus ei esine õhutühjas ruumis, vaid on seotud kodanikkude õiguste ja kohustustega.
Õiguskord ja suveräänsuse variante
Suveräänsus tähendab piiramatut võimu riigis, kusjuures ei tunnistata mingeid õigusi või mõju teiste riikide poolt. Prantsuse autor Bodin kasutas väljendust „suveräänsus“ esimest korda aastal 1576. Siiski juba Aristoteles leidis, et riigis asub kõrgeim võim, mis on piiramatu. Ka antiikse Rooma advokaadid ja scribendid kasutasid väljendust „võimu täiuslikkus“.
Muidugi pole kõik riigid ühesuguse konstruktsiooniga. Suveräänsuse mõiste võib esineda peamiselt kolmel kujul. Esimeseks liigituseks on täiesti iseseisev üksikriik, teiseks föderatiivsed riigid. Viimasel ajal on tekkinud veel kolmas liik riike, kus teatud küsimustes valitseb täielik suveräänsus, kuid mõnes riigi sektoris – näiteks majandusalal – on otsustamine antud riikide liidule, mitte aga üksikriigile. Kolmandasse gruppi kuuluvad Euroopa Liidu moodustanud riigid, samuti North American Free Trade Agreement’i ehk NAFTA loonud Kanada, Mehhiko ja USA.
Rootsikeelsest kirjandusest väärib mainimist Herbert Tingsten’i [1942] analüüs föderatiivsest riigikorrast. 
Suveräänsus on väljendus, mida kuuleme sageli, kui meie mõtleme riigile. Kuid nagu paljud põhilise tähtsusega mõisted, on suveräänsusel mitu erinevat tähendust: 
•	Ajalooliselt oli suveräänsus seotud kuninga või monarhi positsiooniga, kelle käes oli lõplik ja absoluutne võim. Praegusajal on see kuningate võim asendatud parlamentaarse demokraatiaga: vt. näiteks De Smith [1986, lk. 75].
•	Eristatakse veel de facto ja de jure suveräänsust, millega seotud on riikide tunnustamise moodused. De facto on faktiline või tegelik riigi tunnustamine. Vahel antakse ka de facto tunnustus riigile, kui see alles oma olemasolu eest võitleb. De jure tunnustus on õiguslikult formaalsem ja antakse uuele riigile siis, kui ta on stabiilse ja püsiva loomuga. 
•	Viimasel ajal, nagu mainitud, on suveräänsus kadumas – kui me vaatleme riikide gruppe. Eriti Euroopas on koostöö sellises astmes, et majanduslikul ja sõjalisel alal on riikidevaheline side nii tugev, et traditsiooniline suveräänsus on läbi lõigatud. Siiski kultuurialal pole ühtlustamine veel hoogu saanud. See on ka täiesti arusaadav, sest iga riik katsub oma kultuuri omapära sälitada.
 
Õiguskord ja vabaduse säilitamise ülesanne
Viimasel ajal on mitmes riigis fikseeritud põhiseaduses kodanike põhiõigused – sõna- ja trükivabadus, immuunsus põhjust nimetamata vangistamisest, immuunsus kohtuotsuseta kinnipidamisest jne. – charter of rights’i näol. (Neid kodanike vabadusi garanteerivaid õigusi käsitleb oma [1988] teoses Phil Harris.) Varasemal ajal oli ainult riigil oma kodanike vastu nõudmisi ja kodanikud olid kohustatud neid nõudmisi täitma. Nii näiteks olid kodanikud kohustatud sõjaväes sundaega teenima või riigi kulude katteks maksusid maksma. Nüüd on olukord muutunud või muutumas vastassuunas. Riigi kodanikud on saavutanud mitmel maal üldise haiguskindlustuse ja seega prii arstiabi-haiglaravi. Muidugi suudab riik neid suuri tervishoiukulusid katta ainult maksude tõstmisega. Neid tervishoiu ja heaolu hoolekande eeskirju võib nimetada kodanike õigusteks riigi vastu.
Kodanike heaolu kõrval on palju vaidlusi tekitanud kodanike vabadused. Inglastel on vabaduse tähistamiseks kaks sõna, freedom ja liberty. Viimane neist (nagu ilmneb Bryan A. Garner’i [1990] õigusteaduslikus sõnaraamatus) on kitsama tähendusega kui esimene, osutades vabale tegevusele seadusandluse raamides või ka vabadusele teatavaks käitumiseks lepingute raamides.
Inglased on alati väga huvitatud olnud vabaduse mõistest – vastandina eestlastele, kelle juures on huvipunktideks pigem olnud õigus, õiglus ja tõde. Individuaalset vabadust toonitas oma töös „On liberty“ John Stuart Mill (1806–73), kuna parlamentaarset vabadust käsitas John Locke (1632–1704). Oma teoses „Two treatises of government“ rõhutab Locke, et riigivõim kuulub rahvale ja rahva poolt valitud parlamendile, mitte aga päritavale monarhile. Peale selle rõhutab Locke ka eraomandi ja kinnisvarade puutumatuse tähtsust.
Üks moodsa aja probleeme, mis esineb peaaegu igas riigis, on riigivõimu surve juures siiski vabaduse säilitamine. Selle all on mõeldud tasakaalu kodanike vabaduste ja kohustuste vahel. Samuti on oluline korra ja rahu säilitamine riigis. On arusaadav, et vabadust võidakse ka nõuda nii suurte demonstratsioonidega, et riigi majanduslik elu on halvatud. 
Väga tähtis on aru saada riigi sisekorra ja vabaduse suhetest. (Neid on näiteks Kanada puhul vaadelnud Eugene Forsey [1974].) Riigil peavad olema seaduslikud survevahendid enamusvalitsuse kaitseks. Samal ajal peab opositsioon end tundma vabana, esitades alternatiivseid tegevussuundi.
Teine osa Locke’i teosest käsitleb muuhulgas ka loodusõiguse ehk natural law küsimusi. Keskajal oli loodusõiguse teooria silmapaistval kohal ja Locke’i ajal oli ta veel diskussiooni all. Ka nüüdisajal pole ta täiesti kadunud õiguse teooriast. Näiteks oma teoses [1972] leiab Dennis Lloyd, et ka tänapäeval on side loodusõiguse ja õigluse vahel. Tema arusaamise järele on väärtused, values, mis valitsevad riigis ja kogukondades, lähedalt sarnased loodusõigusega, mis on igaveste ja looduslikkude seaduste ja eeskirjade koguks. Samasuguse sisuga on õigluse mõiste. Nii näeme, et ühiskonnas rakendatud väärtused, õiguse põhimõtted ja vanast ajast esinev loodusõigus on sarnase tagapõhjaga.
John Locke nimetab oma töödes ka sotsiaalse lepingu ehk social contract’i mõistet. Oma algtähenduses oli sotsiaalne leping mõeldud kokkuleppena riigi ja tema kodanike vahel. Riik võtab oma peale kodanike elu ja varanduse kaitsemise ja vastukaaluks nõustuvad kodanikud teatud kitsendustega vabaduste suhtes. Viimasel ajal on sotsiaalse lepingu mõiste kasutatud ka majanduslikus sektoris: on vähendatud riigiteenistujate palkasid, samuti muudetud mõnes osas kollektiivlepinguid töövõtjate ja tööandjate vahel.
Kokkuvõttes
Oleme pilgu heitnud õiguskorra peamistele eluavaldustele. See põgus ülevaade on demonstreerinud, kuivõrd õiguskorra loomus nõuab, et üksikuid seadusi ja määrusi ei tule vaadelda isoleeritult, vaid õiguskorra kui terviku osadena.