Korporatsioon Vironia 1900–2000

Korporatsioon Vironia 1900–2000

Table of Contents
1. [TRÜK=100%] Tuumajõujaamade ohtustehnika Heiki Tamm	000
Sissejuhatuseks	000
Kuidas saavutatakse ohutus	000
Kuidas ohutust mõõdetakse	000
Reaktorite kroonika	000
Kuivõrd ohutu on ohutu?	000

Chapter 1. [TRÜK=100%] Tuumajõujaamade ohtustehnika Heiki Tamm
Alljärgnev on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The following is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
REDIGEERIMISE KROONIKA (VIIMASED ETAPID ETTE)
* 20010705T212334Z
  __{t.karmo} lõpetas SGML-li allikasse parandatud
    versiooni käsitsi sissepanemise
    __parandatud versioon tegi valmis filoloog {peeter.sarevet}
      20010130umbesumbes
* 20001110T041540Z
 __{tkarmo} lõpetas esialgse eestindamine ja selle eestindamise
   lihvimise
   __pala nüüd pidi edasi minema filoloogile 

KVALITEEDIKONTROLLID
!_{t.karmo} kontrolligu {p.sarevet}-i tõlkeparandusi
  __TEHTUD@20010705T212411Z
    __{t.karmo} otsustas kasutada peaaegu kõik
      {p.sarevet}-i väljendusi, kuid tegi erandid
      järgmistes väikestes punktides:
      * ((__TSITAAT))
        äjsaarenenud riigid
        ((/__TSITAAT)) 
        __autor siin EI vihja tavalisele Esimesele maailmale, 
          s.o. EI vihja Euroopale-Ameerikale, 
          vaid vihjab Aasia esirinnele 
      * ((__TSITAAT))
        juriidiliste normidega piiritletud
        ((/__TSITAAT))
        __{ps} ütleb vaid "normidega piiritletud", 
          mis {tk} subjektiivsel hinnangul ei tee autori
          mõistet täiesti selgeks 
      * ((__TSITAAT))
        Loomulikult toimiv gamma taustakiirgus selles piirkonnas
        ((/__TSITAAT))
        kuna autor samuti seletab, et gamma 
        (_{ps}-il "gamma"
          välja jäetud)
      * ((__TSITAAT))
        toodab radioaktiivne degradeerumine
        kütuses teatud hulga soojust
        ((/__TSITAAT))
        __termin "degradeerumine" {tkarmo} veidi meeleheitlik
          püüdlus eestindada "[radioactive] decay"
          __{ps} töös sõna 
            kogemata välja langenud 
      * ((__TSITAAT))
        kriitikaalsuse juhtumiga
        ((/__TSITAAT))
        __{tk} veidi meeleheitlik katse eestindada 
          "criticality incident"
          __kritkaalsus = hetk, kui neutronite vool muutub 
            piisavalt tihedaks, 
            et ahelreaktsioon saab alata 
          __{ps} "kriitilise juhtumiga" oleks pigem vastanud
            hüpoteetilisele algekstile "critical incident" 
      * ((__TSITAAT))
        Mehhiko Linnas
        ((/__TSITAAT))
        __pro "Mexico City"
          __{ps}-i tõlkes vaid "Mehhiko", 
            mis oleks pigem vastanud hüpoteetilisele algtekstile
            "Mexico" (s.o. riik, mitte linn) 
!_{t.karmo} kontrolligu üldist soravust paberile laotud
  PostScript-i poognatelt, lugedes aeglaselt joonlaua abil 
  __TEHTUD@20010705T234500Z
!-{t.karmo} kontrolligu vastavust {ps} tõlkele, 
  pannes lauale nii PostScript-i poognad kui ka {ps} MS Word-i 
  trükkaripoognad 
  __TEHTUD@20010706T011143Z
Ülaltoodu on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse plaatide valmistamise ajal. (The foregoing is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
Sissejuhatuseks
Tuumaenergia tootmine tundub olevat jõudnud ristteele. Ühelt poolt mõned riigid, eriti Kaug-Idas, näevad tuumaenergias võimalikku lahendust oma kasvavatele energeetikaprobleemidele. Teiselt poolt aga nii mõnedki Euroopa riigid, kellel edukad tuumaenergia programmid, kaaluvad oma tuumajõujaamade sulgemist, erihuvigruppide ning roheliste erakondade poolt ülestõstetud murede ajel.
See lahkuminek on huvitav. Ühelt poolt näevad äsjaarenenud riigid tuumaenergias puhta energia allikat, mis opereerib ilma ohtlike kõrvalproduktideta, nagu selleks on triiphoonegaasid lämmastikdioksiid-vääveldioksiid, ning tundub kivisöe põletamisest märksa puhtam olevat. (Kivisöejõujaamad lasevad tegelikult rutiinikohaselt rohkem radioaktiivsust oma ümbruskonda kui tuumaenergiat tootvad rajatised.) Teiselt poolt tundub, et erihuvigrupid soovitavad tuumaenergia tootmisaparatuuri seismapanemist keskkonnakaitse kaalutlusil. Minu perspektiivist tundub, et avalikkuse poolehoid seismapanemiseks tuleneb murest tuumajõujaamade ohutuse üle.
Käesolev pala jagab minu seisukohti tuumaenergia ohutuse teemal. Ehkki pala põhineb tuumaenergiasektoris omandatud töökogemustele, mis hõlmavad suurema osa minu teenistuskäigust, on siin pakutud arvamused siiski minu omad, ega ei ühti paratamatult mu tööandja ega mu tööstussektori seisukohtadega. Lugeja võib leida, et mul on kalduvus toonitada tuumajõujaamade ohutust. See tuleneb aga minu kahekümne aasta pikkusest uurimistööde kogemustest nii mõnelgi tuumaenergia ohutustehnikat puudutaval alal. Ma olen valinud fookusesse tuumajõujaamade ohutuse, teadmises, et üldine tuumaenergia ohutuse valdkond hõlmab ka teisi ohutuse teemasid, nagu maagikaevandus, kütuse tootmine ja oma aja täisteeninud seadmete kasutuselt mahavõtmine. Seda olen ma sellepärast teinud, et tuumajõujaamades on kõige suuremad võimalused kiirituse vallandumiseks. Avariivõimalused on siin maksimaalsed, kuna radioaktiivsed ained kontsentreeruvad just tuumajõujaamade seadmetes ja just energiatootmine tuumajõujaamades võib keskkonda radioaktiivsusega saastada.
Kuidas saavutatakse ohutus
Algmõistete poolest ei erine tuumaelektrienergia tootmistehnoloogia markantselt elektri tootmisest fossiilkütustega. Kummagi protsessi puhul aetakse vesi keema ning saadud aurust toodetakse turbiinide vahendusel elektrit. Tuumatehnoloogia erineb oma eelkäijast ainult soojusallika ehk kütuse poolest – nüüd on meil tegemist aatomi (peamiselt uraani) lõhustumisega ning radioaktiivsete kõrvalproduktide ehk jääkainete tootmisega. Fossiilkütuste puhul toodeti pigem keemilisi jääkaineid (süsinikdioksiidi, lämmastikdioksiidi, tuhka jne).
Pole toimingut, milles puuduks omajagu risk. Iga tööstuslik protseduur ohustab ümbrust ning on potentsiaalne ohuallikas. Osaliselt on see risk regulaarne, näiteks, kus veokimootorid, metallurgiatehased ja kivisütt põletavad jõujaamad paiskavad pidevalt ümbruskonda mürgiseid aineid, või kui nii kivisütt põletavad kui ka tuumaenergia jõujaamad saadavad õhku väikses koguses kiiritust. Sellised saasteainete kogused on juriidiliste normidega piiritletud. Seevastu teised riskid on akuutse iseloomuga (õnnetuse ilmega) – näiteks, kui keskkonda sattub suur kogus mürgiseid aineid, kui toimuvad plahvatused, kui varisevad tammid, kui purunevad rajatised, kui lekib naftat jne. Niisuguste õnnetuste ja tuumajõujaama kujuteldava avarii erinevus seisneb selles, et tuumajõujaama avarii puhul on oht ümbruskonnale pigem radioaktiivne kui keemilis-füüsikaline. Tuumajõujaamades ei ole suurt kogust mürgiseid, kergesti hajuvaid kemikaale (välja arvatud kloor, nagu igas tööstuses, mis opereerib suurte veekogustega). Ümbruskonda ohustavad ainult need avariid, mille käigus vallandub suur kogus radioaktiivsust. Peaksin siin rõhutama sõna „suur“, kuna elame taustkiirituse meres, mis kõvasti varieerub piirkonniti, tingituna kohaliku mulla omadustest ning maapinna kõrgusest. Nagu on keegi nentinud: „Tähtis on mitte mürk kui niisugune, vaid doos.“
Kuidas siis kaitsta tuumajõujaamade eest inimesi ja keskkonda? Kõige tähtsam on takistada aatomituumade lõhustumise käigus tekkivate radioaktiivsete kõrvalproduktide pääsemist ümbruskonda ja tagada see ka inimeste võimalike eksituste ja seadmete rikete puhul. (Reaktori aktiivtsoonis on veel neutronite aktiviseerimise teel toodetud kõrvalprodukte, mis on aga tunduvalt vähem radioaktiivsed, kui aatomituuma lõhustumise käigus toodetud produktid.) On olemas mitmed füüsilised takistused, mis tõkestavad radioaktiivsete ainete pääsemist ümbruskonda, nende hulgas: 
•	kütus ise – tavaliselt stabiilne radioaktiivne keraamika
•	kütusevarraste ümbris
•	kõrgekvaliteetne jahutusvee ja soojuskandja torustik
•	reaktorit ümbritsev lekikindel kaitse
•	elaniketa keelutsoon jõujaama ümber
 
Enne kui energiaagentuur annab tuumajõujaamale opereerimisloa, tehakse laiaulatuslikud ohutusanalüüsid, et kindlaks määrata nii avalikkuse kui ka tööliste turvalisus. Ohutusanalüüse võib pidada uuringuteks, mille siht on kindlaks teha, kas mainitud füüsilised takistused on tõhusad avarii või selle ohu tingimustes. Peamiseks ohuks on soojuse tootmine, mis kontrolli alt väljudes võib panna reaktorisüsteemi surve alla ja nõrgendada kaitsebarjääride materjali.
Ohutuse tagamiseks rakendatakse mõistet sügavkaitse. See tähendab, et kolm peamist ohutuse eesmärki (energiatootmise vaoshoidmine, kütuse jahutamine ja radioaktiivse materjali kinnipidamine) oleksid igal hetkel tagatud ja et radioaktiivsed ained ei pääseks inimesteni ega keskkonda. Energiatootmise vaoshoidmine tähendab, et lisaks tavalisele operatsioonilisele kontrollile on võimalik reaktor seisma panna teatud rasketes tingimustes, kui tavalised süsteemid on rivist välja langenud. See saavutatakse ohutustehniliste seismapanemissüsteemidega, mis kindlustavad aatomitelõhustumise protsessi seiskamise ka häiretingimustes. Kütuse jahutamine tagatakse reaktorituuma häireseisundiks mõeldud tavalisest jahutussüsteemist eraldi oleva jahutussüsteemiga. Selline lisajahutussüsteem kindlustab varujahutamise, kui primaarne jahutamine peaks häirekorras katkema. Väärib tähelepanu, et teatud jahutamisnivoo on vajalik ka peale reaktori seismapanemist, kuna ka seismapanemishetkest alates toodab radioaktiivne degradeerumine kütuses teatud hulga soojust. Radioaktiivsete ainete pihkumist takistab lisakaitsete süsteem, mis piirab radioaktiivsete ainete pääsemist ümbruskonda muude kaitsete ülesütlemise korral. Lisaks mitmekordsele kaitsele, mis takistab tootmisseadeldiste kui ka kaitsete kahjustamist, hõlmab sügavkaitse mõiste veel lisameetmeid, mis peavad avalikkust ja keskkonda kaitsma juhul, kui mainitud kaitsesüsteemid ei ole sajaprotsendiliselt tõhusad. Siia kuuluvad administratiivne kontroll, häireolukorras käitumise plaan ja teised kahju vähendavad meetmed.
Kuidas ohutust mõõdetakse
Ühtegi asja ei saa teha absoluutselt ohutuks ja mida „ohutumaks“ me katsume jõujaama teha, seda kompleksemaks ta muutub ning seda rohkem ta läheb maksma nii turvaseadeldiste kui ka vähendatud tootlikkuse näol. Teatud punktist alates võib tegelik ohutuse suurenemine olla koguni illusoorne, sest sedavõrd komplitseeritud süsteeme on liialt raske täielikult mõista ja käigus pidada. Pealegi, väga kiiresti jõuame ka sinnamaani, millest alates lisandud kulud või ressursside kasutamine oleks parem rakendada teisteks, tõhusamateks elupäästvateks üritusteks – paremale tervhishoiuadministratsioonile, ohutumatele maanteedele jne.
Et otsustada, kuidas kõige paremini ressursse kulutada, peame hindama riski kvantiteeti. Vastasel juhul oleks nii sama raske võrrelda konkureerivate energiatehnoloogiate ohutust, kui oleks võrrelda nende majanduslikkust ostuhinda teadmata. Kvantitatiivsed riskiuurimused võivad vahel valmistada üllatusi. Raske on näha suurt riski päikeseenergia tootmisel, lihtsam on riski näha tuumaenergiasektoris. Siiski on uurimustes väidetud vastupidist – risk nii surmajuhtumite kui ka kadumaläinud inimtööpäevade näol on suurem päikese- kui tuumaenergia tootmise puhul. Peamine põhjus selleks on „ohutu“ tehnoloogia tohutu toormevajadus. Toore tuleb toota ning kohale toimetada ja enamus neist toiminguist kätkevad riski. Pealegi kui süsinikdioksiidi absorbeerivad rohi, taimed ja puud eemaldatakse, et teha ruumi päikeseenergia salvestikompleksidele, siis suurendab päikeseenergia rakendamine ka triiphooneefekti.
Riski defineeritakse tavaliselt, kui antud juhtumi tõenäosus ehk sagedus korrutatud tema tagajärgedega. Sagedust hinnatakse tavaliselt „erijuhtumite koguarvuga aastas“. Tagajärgede hulk on sageli väljendatud surmajuhtumitega, või reaktorite ohutuse puhul „kiirituskogusega, mis on ümbritsevasse keskkonda pääsenud“. Seda saab siis tõlgendada võimalike surmajuhtumitena. Väärib tähelepanu, et risk hõlmab nii võimalikku sagedust kui ka võimalikke tägajärgi selliselt, et sagedased juhtumid vähese tagajärjega võivad evida võrdset riski juhtumitega, mis on küll harvad, kuid raskete tagajärgedega. Tagajärgi saab väljendada kas mõjuna avalikkuse tervisele või jõujaamast pihkunud kiirituse näol. Tuumaenergia on üks väheseid tootmisharusid, mille kohta arendamise ning käikupanemise käigus on tehtud laiaulatuslik riskianalüüs. See on näidanud, et tuumaenergia tootmise tegelik risk on madalam kui enamikus teistes tootmisharudes.
Riski suurust võib kasutada ka selle kindlakstegemiseks, kas disainipüüdlused on optimaalselt rakendatud, kui tahetakse mõnda antud tehnoloogiat edasi arendada. Riski suuruse abil saab hulk „Mis siis kui …?“-laadi küsimusi, mis eeldavad mitmekordseid nurjumisi, ette näha. Tagajärjed (mis võivad ka sensatsioonilised olla) on tähtsad, kuid neid tuleb hinnata oodatud sageduse kontekstis. Kui vastus on „Üpris harva“ (nagu see vastus tavaliselt tuumaenergia puhul on), siis on tegelik risk väike.
Kokkuvõttes: inimkonna toimingut ei saa teha absoluutselt ohutuks. Ohtu saab küll vähendada, kuid see nõuab ühiskonnalt suuremaid ressursse. Pärast teatud punkti peab ühiskond otsustama, millal saavutatud ohutuse tase on piisav, et ta saaks siis paigutada oma ressursse mujale, teiste toimingute ohutuse suurendamiseks.
Pikka aega eirati riski, mis oli seotud turvavööde mittekasutamisega autosõidul. Kuna tasapisi leiti, et see risk ei olnud vastuvõetav, nõuti tootjatelt autode varustamist turvavöödega ning kohustuslikku turvavööde kinnitamist sõidu ajal. Turvavööd on hea näide ohutussüsteemist. Turvavöö kandmine vähendab õnnetuse tagajärgi (mitte küll tema tõenäosust) ja järelikult leevendab riski juhile ja kaassõitjatele.
Autosõidu analoogiat edasi arendades – riski vähendamine õnnetuse tõenäosuse vähendamise kaudu on saavutatav parema maanteede disaini ning autojuhtide parema väljaõppe näol. Turvavööde ning õhupatjade kasutuselevõtmine, paremini disainitud ja ehitatud maanteed ja autosõiduhariduse tõhustamine moodustavad kokku „sügavkaitse“, mis sarnaneb tuumajõujaamade ohutuse sügavkaitsele.
Ohutuse analüüsis kujutatakse ette mitu suvalist õnnetust. Et olla realist, peavad need ettekujutused arvesse võtma õnnetuse tõenäosust. Antud reaktoridisaini puhul rõhuasetus avarii ärahoidmisele ja avariid seismapanevate süsteemide ehitamisele määrab avarii tõenäosuse ning selle tagajärgede tõsiduse. Sama menetlust kasutatakse numbriliste riski-eesmärkide sätestamisel lennundus-astronautika ning petrokeemia sektoris ja seda mõtlemisviisi rakendatakse nüüd ka teistes tööstusharudes.
Reaktorite kroonika
Lääneriikide stiilis ehitatud kasumit taotlevatel tuumajõujaamadel on üpris hea ohutuse kroonika. On toimunud avariisid, nagu igas tööstuslikus toimingus, kuid tagajärjed on olnud tühised.
See väide võib tunduda üllatavana, kui silmas pidada laiaulatuslikku majanduslikku kahju, mida tekitas reaktorituum USA Three Mile Island reaktoriavarii puhul. Aga enam kui 10 aastat pärast juhtumit, on Columbia University epidemoloogide töörühm, mille koosseisus ka üks National Audubon Society tuumafüüsik, leidnud, et kiiritusdoos, mida sai ümbruskond, oli nii madal, et eluajapikkune mõju inimkonna tervisele 50-miili (80-kilomeetri) raadiuses oleks tähtsusetu. Loomulikult toimiv gamma taustakiirgus selles piirkonnas annab palju kõrgema doosi, kui seda teeb jõujaamast ümbruskonda pääsenud kiiritus. Pole ette näha, et jõujaama kiiritus suurendaks surnute arvu. Kõige suuremad riskid tervisele olid tingitud otse avariiaegsest stressist ja hirmust.
Tšernobõli avarii loetakse üldreeglina kõige suuremaks tuumaenergiaõnnetuseks, mis on kunagi juhtunud ja mis kunagi juhtuda võiks. Analüüsides juhtumeid nii enne kui pärast Tšernobõli, otsiti asju, millest õppust võtta. Nende põhjal ei leidnud uusi füüsikalisi nähtusi, mis muudaksid kehtetuks lääneriikide reaktorite turvalisuse hinnangud. Tšernobõli avarii algpõhjuseks leiti olevat inimvead ja integreeritud sügavkaitse puudumine. Seadeldiste operaatoritel ja hooldajail puudus õige arusaamine-teadmine enda toimingute võimalikust tagajärjest ohutusrežiimile. Organisatoorsete meetmete osas puudus korralik väljaõpe, mis taganuks õige arusaamise reaktori ja selle operatsioonide protsessidest. Puudus ka kvaliteedikontrolli mehhanism, mis välistanuks ükskõiksuse ning protseduuride mittetundmise. Vajaka oli korralikust ohutuskultuurist, puudus autoriteetne ja vastutustundlik ohutusmänedžment.
Konstruktsiooni seisukohalt on üldiseks turvareegliks, et seiskamissüsteemid peavad olema küllalt võimsad ning minema käiku niipea kui seadeldiste ohutus ei ole tagatud. See tingimus jäi Tšernobõli seiskamissüsteemi puhul realiseerimata. (Mainitud ohutussüsteemi hiljem küll muudeti.)
Pealegi peab viimane passiivne barjäär (kinnipidamissüsteem) olema suuteline kinni pidama enamiku tuumaosakesi ka juhul, kui teised varjed seda ei ole teinud. Tšernobõlis oli aga osaline kaitsesüsteem. Avarii käigus osaline kaitsesüsteem purunes ning radioaktiivsed osakesed pääsesid keskkonda läbi tuumareaktori lõhkenud ümbrise. Lääneriikide kasutatavates süsteemides on reaktor ja tema jahutussüsteemid kõik varjestatud survele vastupidava varjega.
Tšernobõli avarii põhjustas enam kui 31 otsest kohapealset surmajuhtu ja 150 kiiritusvigastuse juhtumit. Hilistagajärgi, nagu vähktõbi, saab ennustada bioloogiliste mudelite kaudu, kuid arvatakse, et seda on raske täpselt määrata. Leukeemia juhtude arvu suurenemise kohta usaldusväärsed andmed puuduvad, küll on aga täheldatud kilpnäärmevähi juhtude arvu kasvu kiiritust saanud piirkondades elavate laste seas. Kilpnäärmevähk, kui see on küllalt vara diagnoositud, on ravitav ja seda üldiselt ei peeta surmavaks. Sõltumatu, rahvusvaheline grupp teadlasi ja meditsiinilisi eksperte otsustas, et need bioloogilised ja tervislikud muutused, mida siiamaani on täheldatud Tšernobõli piirkonna elanike seas, on palju tõenäolisemalt tingitud psühholoogilistest teguritest ja stressist.
Kuivõrd ohutu on ohutu?
Ma ei ole sihiks võtnud teha tuumaenergia tootmissüsteemidega seotud ohutuse muresid triviaalseks. On ilmne, et niisugused süsteemid vajavad pidevat järelevalvet, konstruktsioonist alates kuni tööprotsessini. Küsimus seisab vaid sobiva konteksti valikus.
Kui ma neid ridu kirja panen, kuulan esimesi uudiseid Jaapanist seoses kriitikaalsuse juhtumiga, mis oli tingitud sellest, et töölised eirasid protseduurieeskirju. Lugu oli selles, et töölised, lisades vedelikule rikastatud uraani, lõid aatomilõhustumise tingimused ilma varjeteta, mis põhjustas tugeva kiiritusnivoo (teatud ajavahemikuks) ning välja pääsesid aatomite lõhustumisel tekkivad radioaktiivsed produktid. Üksikasjad veel ilmnevad, kuid juba praegu on mõningates ringkondades kuulda nõuet tuumaenergiatootmise seismapanemiseks. Jättes kõrvale tõiga, et see spetsiifiline menetlus ei ole tavaline kommertsiaalsete tuumajõujaamade reaktorite operatsioon, vaadelgem siiski tagajärgi – võimalikult kolm inimest varsti surevad ja mõned teised põevad kiiritushaigust. Samal nädalal oli rongiõnnetus Londoni lähistel (kuuldavasti kolmas selletaoline) üle 30 surmajuhtumiga (võimalikult kuni 100), kuid ma ei ole siiani kuulnud ettepanekut, et rongiliiklus tuleks lõpetada.
Sama lugu on Tšernobõliga, mida võiks pidada kõige hullemaks võimalikuks avariiks. Huvi pakub võrdlus teiste tööstusõnnetustega samas ajaraamistikus. 1984. a. surmas maagaasiplahvatus Mehhiko Linnas 500 inimest, haavas 4 248. Lisaks jäi 31 000 inimest kodutuks kui rajatis plahvatas. Samal aastal Bhopalis, Indias metüülisotsüanaadi pihkumine ümbruskonda surmas 2 850 inimest, haavas (enamikul juhtudel alaliselt) 200 000.
Võib olla hea mõelda järgmise tsitaadi üle: „Kunagi varem ajaloo kestel pole inimkond tegelnud jõuga, mis sisaldab nii palju potentsiaalset ohtu, kuid samaaegselt pakub nii suuri võimalusi inimkonna tulevikuks ja maailmarahuks. See avastus, millega me tegeleme, haarab loodusjõude, mis on liiga ohtlikud, et neid mahutada meile tuntud kontseptide raamidesse.“
Mõnelegi tundub, et see on hea kokkuvõte tuumaenergia olemusest. Tegelikult aga ilmusid tsiteeritud sõnad 1875. a. (USA „Congressional Record“is), kui debateeriti bensiini võimaliku kasutamise üle sisepõlemismootorites. On ajad palju muutunud?