Korporatsioon Vironia 1900–2000

Korporatsioon Vironia 1900–2000

Table of Contents
1. [TRÜK=0%] „Moero“-st Waldorf-Astoriasse Henry Tekkel	000
Euroopaga hüvastijätt	000
Uuel maailmal jalad alla	000

Chapter 1. [TRÜK=0%] „Moero“-st Waldorf-Astoriasse Henry Tekkel
Alljärgnev on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The following is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
REDIGEERIMISE KROONIKA:
* 20010816T204822Z
  __{t.karmo} kandis filoloog {p.sarevet}-i parandused
    SGML-allikasse
*_<20001105
  __{toomas.karmo} tegi kerget stuktuurilist redigeerimist
    autori käiskirja juures, 
    seades pala valmis filoloogiliseks kontrolliks

KVALITEEDI KONTROLLID:
!_{tkarmo} kontrolligu üldist soravust
  __TEHTUD@20001104T0027Z
!_{tkarmo} kontrolligu originaali vastu, 
  et {tkarmo} tehtud kirurgia pole autori vastu ülekohtune 
  __TEHTUD@2001104T0149Z
!_{tkarmo} kontrolligu pärisnimed (muuseas Monacoga seoses)
  World Wide Web'il, 
  nii palju kui seda saab ilma suurte askeldusteta teha:
  !_teha Gd\"u\"unia ning Gotenhafen
    __TEHTUD
      __peab olema Gydnia 
  !_teha Hans Paala 
    (_tuleb ka tema coetust saada)
    __TEHTUD
      __peab olema Ants
  !_teha Fürth
    __TEHTUD
  !_teha Nürnberg
    (_see on Baieris) 
    __TEHTUD
  !_teha Bad Kissingen
    __TEHTUD
  !_teha Boericke & Tafel, Inc.
    __TEHTUD
      __võiks olla õige: Google mitte täitsa selge
  !_teha Caswell-Massey Co. Ltd. Chemists
    __võiks olla õige, ehkki praeguses korporatiivses veebis
      {tk} ei näe "Chemists" 
  !_teha Barclay Hotel
    __TEHTUD
      __võib olla õige, ehkki Google annab "Bar and Grill" 
  !_teha Calvin Berger
    __TEHTUD
      __tundub, et Google ei aita
  !_teha Waldorf-Astoria
    __TEHTUD
      __telefonikõne 212-355-3000
  !_teha Harry Truman
    __TEHTUD
  !_teha Conrad (mitte Konrad??) Adenauer
    __TEHTUD
      __peab olema Konrad Adenaur
  !_teha MacArthur 
    __TEHTUD
  !_teha Greta Garbo
    __TEHTUD
  !_teha prints Ranier
    __TEHTUD
  !_teha Hollandi Bernhard
    __TEHTUD
  !_teha Meer Corporation 
    __TEHTUD
  !_teha Valdemar Madis
    __TEHTUD
  !_teha Madis Lab
    __TEHTUD
      __{tkarmo} 60 protsenti kindel Google'i alusel, et õige
  !_teha Bofors, AB
    __TEHTUD
      __peab olema ilma komata, vist 
  !_teha Master Chemical Corp 
    __TEHTUD
      __pole kindel, et õige: Google annab küll 
        Master Chemical Corp Ohios
!_filoloog {p.sarevet} kontrolligu keelt
  __TEHTUD@20010726

MUREPUNKTID:
__soovitav oleks nimetada "sidebar"-i elemendis teised viroonlased, 
  kas samuti sõitsid „Moero“-l 
__soovitav oleks ära tuua foto {htekkeli} püütud
  suurest kalast 
  __see foto on olemas nendes isiklikkudes fotoalbumites, 
    mida laenas {tkarmo}-le umbes 20000301 kadunud {voldemera.ernesaks}-a
    poet {mait.ernesaks} 
Ülaltoodu on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse plaatide valmistamise ajal. (The foregoing is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
Euroopaga hüvastijätt
Rohuteadlasena olin ma Teise maailmasõja-aegsest saksa mobilisatsioonist vabastatud. Et aga oma isamaa eest võitlejaid ka omapoolselt aidata, astusin vabatahtlikult dr. Voogase alluvusse, Kindralinspektuuri Sanitaarosakonda. Seal ülendati mind nooremleitnandiks ja pisteti saksa sõjaväe mundrisse. See aitaski mul pääseda laatsaretilaevale „Moero“.
Oma põgenikuteekonda alustasin mihklikuus 1944 Tallinna sadamast. „Moero“ oli käsutatud Tallinna saksa haavatud sõjaväelaste evakueerimiseks ning oli sel puhul punase ristiga märgitud.
Olime veel Tallinna reidil, kui linna kohal süttisid venelaste „jõulupuud“, mis lubas oletada peatset pommitamist. Meil laevalael oli kaunis kindel tunne, kuigi mure kaasmaalaste pärast oli südames.
Teisel hommikul, varsti pärast einet, rünnati laeva tema punasest ristist hoolimata kuulipidujatega ja heideti torpeedo. Olin laevalael. See saigi minu päästjaks. Sain aegsasti üle parda hüpata, kuna laev läks põhja circa üheksa minuti jooksul, nagu mu käekell näitas. Seks ajaks olin mina aga juba päästepraamil ja nägin laeva end püsti ajavat ja siis lainetesse kaduvat. Kartsin, et tekkiv keeris võib mind kaasa tõmmata. Seda aga ei juhtunud. 
Silmi tõstes nägin üllatuseks üsna lähedal seisvat sõjalaeva. See osutus „Schnellbootbegletschiff Wissmann“-iks. Laevalt lasti alla rida päästepaate, mis hakkasid merest inimesi peale võtma. Varsti jõudis järg ka minuni. Laeval pandi mind – ihualasti – koisse ja pakuti lahkelt oakohvi. „Moero“-lt olevat saadud päästa vaid umbes kuussada inimest.
Nimetatud laev viis meid Gydniasse (Gotenhafeni). Jällegi tuli mulle munder suuresti kasuks. Mu jalanõud ja osa riietest oli viidud katlaruumi kuivama. Teisel hommikul toodi mulle sealt tagasi hoopiski sobimatud esemed. Laevalt viidi mind sadamas ankrus seisvale purjekale, mida kasutati puhkusele tulevate sõjaväelaste üleminekukorterina. Minu mundri tõttu, millest osa oli tagastatud, juhatati mind selle asutuse mereväekapteni aukraadis komandandi jutule. See palus mind peatselt kaetava ohvitserkonna kohvilauda. Seal selgus jutuajamisel, et minu kaasvilistlane Ants Paala (c. 1926/II) elavat allüürnikuna kapteni juures. Olin muidugi lahkelt sinna asuma palutud, kus veetsin paar unustamatut päeva, mille jooksul Antsu vahetuskaubaks mõeldud pudelid suurt kahju kannatasid. Külaskäivad mereväeohvitserid pidasid mind sangariks, kuna neist ükski polnud laevahukku läbi elanud.
Tutvusin paar päeva linnaga ja siis otsustasin siirduda Baierisse, kuna Fürthis, Nürnbergi külje all, elasid mu kauged hõimlased. Fürthis sai minust Valga diipiilaagri (D. P. = Displaced Person) elanik, seega tööta tööline. Ühe eesti daami vahendusel, kes juhtus olema USA piirkonna komandandi kol. Martini (International Refugee Organisation ehk IRO poolt määratud) majaperenaiseks, pani kolonel mind Nürnbergis asuva USA välilaatsareti „385th Station Hospital, US Army“ apteeki tööle, mind sinna ka sõidutades. Sellega ühenduses võisin laagrist lahkuda ja üürikorterisse kolida.
Edaspidi töötasin ma mõnda aega IRO peakorteris, Bad Kissingenis, tervishoiuosakonnas. Olin seal ainsaks rohuteadlaseks, nn. Class Two kategoorias, mis andis mulle õiguse ameerika sõjaväe mundri kandmiseks. Mis aga tähtsam oli, võisin PX ratsioone osta, nagu ameeriklasedki.
Mul tuli palju ringi sõita, briti tsoonis kaasa arvatud. Laagrite elanikud hakkasid juba välja rändama ja nii tuli minul kas likvideerida või mõnele teisele asutusele üle anda röntgeniaparaate ning muud sanitaarvarustust.
Sealt asusin teele USA-sse. Olin laeval ametisse pandud labour leader’ina, s.o. saatsin hommikuti töögruppe, kuhu neid oli nõutud. Juudid keeldusid ühel juudi usupühal tööle minemast, mis pani mind komplitseeritud olukorda, rahuldada kaptenit ja juudisoost väljarändajaid. See mul nähtavasti siiski õnnestus, sest aastaid hiljem kohtasin kord Coney Islandi rannal meest, kelles tundsin ära ühe laeval tööleminekust keeldunud juudi ja kes mind ka lahkesti tervitas.
Vastupidiselt minu teekonnale üle Läänemere ei läinudki minu Atlandi laev põhja.
Uuel maailmal jalad alla
New Yorki jõudes oli jällegi üks hõimlane ees, kes oli juba Brooklynisse möbleeritud toa esialgseks peatuseks reserveerinud. Nüüd algas kohaotsimine. See kujunes teataval määral pisut ebatavaliseks. Kuna ma ameeriklaste armeehospidalis olin kogenud, et teadmiste kui ka keeleoskuse poolest mul ameerika apteegis ülesaamatuid raskusi pole karta, hakkasin ma omale otsemaid kohta otsima omal erialal. Meeles on ühe kaassaabunu kaunikesti mõnitav vihje, et kelle mina enda arvavat olevat, et otsemaid erialale kipun! Tema, kui koolitatud pangaametnik, töötanud pool aastat parketti hööveldades, enne kui sai koha oma erialale. See olevat see obligatoorne asjade käik, millest me mööda ei pääse. See näis mulle kentsakana ja ma jäin truuks oma esialgsele plaanile. See oli siis see ebatavalisus Nr. 1. Nr. 2-ks osutus see, et New Yorgis võtsin vastu koha mitte allopaatilisse vaid homöopaatilisse apteeki. Pole enam meeleski, kuidas see juhtus. Apteek – Boericke & Tafel, Inc. – oli Philadelphias asuva firma New Yorgi osakond, asukohaga pool plokki kuulsast Times Square’ist. Kohtasin firma direktorit, kes mind kohe Philadelphiasse kaasa võttis. Veetsin seal paar ilusat päeva – firma kulul, muidugi, mis sel ajal oli üsnagi tähtis.
Seal, peale pikemaajalist vestlemist, sellevõrra, kui keeleoskus seda lubas, sõidutas direktor mind ülikooli botaanikainstituuti. Selle juhatajaga koos siirdusime lähedasse ülikooli botaanikaaeda. Professor osutas mõningatele seal kasvavatele taimedele. Nende ladinakeelsed nimed ma sain kõik vabalt nimetada. Botaanika on alati minule väikeseks hobiks olnud. Siiski pidin seliti kukkuma, kui professor pöördus direktori poole ja ütles, et sellel on õnnestunud silmapaistva botaaniku peale sattuda.
Tööd alustasin Boericke & Tafeli juures 2. jaanuaril 1950. Ja kohe apteegi juhatajana! Kuna mul ju USA diplom puudus, palgati üks noor neiu, kes mind oma ametisildiga – siinses meditsiinilises keelepruugis shingle ehk puuplaadike – n.-ö. kattis. Ta apteegis muud ei teinud, kui aga luges lehte. Mina sellevastu tutvunesin uue alaga. Kuna homöopaatilised ravimid on väga nõrga toimega, siis apteekides antakse rahvale laialt juhtnööre, õpetades, mida mille vastu tarvitada. Tudeerisin seda asjandust kodus üsna usinasti ja üsna pea olin tuntud kui kõige kuulsam New York City litsenseerimata arst.
Pikapeale kiskus süda siiski allopaatia poole. Lõunavaheaegadel käisin tööd otsimas. See ei olnud tol ajal eriti raske. 25. märtsil 1953 asusingi uude teenistusse, „Caswell-Massey Co. Ltd. Chemists“-nimelisse apteeki. See, inglaste poolt asutatud apteek (millele nimigi ju vihjab), peab ennast tänase päevani vanimaks apteegiks USA-s. Ta pole mitte asutatud New York City’s, vaid tol ajal väga tuntud Newport’is, Rhode Islandi osariigis, olles hiljem New Yorki üle toodud. Apteek asub tuntud Lexington Avenue’l, Barclay Hoteli hoones.
Sealt lahkusin 28. detsembril 1954. Töötasin kuu aega osalise koormusega tuntud rohuteadlase Calvin Bergeri samanimelises apteegis, Central Park’i ääres. Samal ajal kuulasin hoolsasti paremat töökohta.
Siis avanes järsku väljavaade töökoha saamiseks Waldorf-Astoria hotelli apteeki. Arvestades selle hotelli kuulsust, oleks olnud patt seda juhust kasutamata jätta.
Minu vangistuse kõrval, sakslaste ajal Tallinna Keskvanglas (üks süüdistustest oli minu kuulumine Rotary International Club’isse!), on ehk töö Waldorf-Astoria apteegis huvitavamaks episoodiks minu elus. Üksnes minu autogrammide kogu kõneleb selle eest. Duke of Windsor – kirjutab vastumeelselt raamatusse –, siis president Harry Truman, Marilyn Monroe, Konrad Adenaur jne. jne. Paljude tuntud inimestega oli sageli võimalik „üle leti“ juttu ajada. Keeleaktsent paistis paljusid võluvat. Küsiti, kui kaua olen siin maal, ja imestati, et niigi ladusalt ennast väljendada suudan.
Üldiselt olid kõige tuntumad inimesed sageli kõige kenamad ja jutukamad. Kindraliproua MacArthur, näiteks, küsis minult alati, kui poeg Euroopasse läks, nõu, millistest kosmeetikatarvetest seal puudus võiks olla, nii et poeg need siit kaasa teaks võtta.
Kord küsis minult üks läbisõidul viibiv Nõukogude diplomaat, mida ta võiks siit oma poisijõmmile kingiks kaasa võtta. Soovitasin komplitseeritud šveitsi taskunuga, mis endalegi kingina oleks rõõmu teinud. (Purssisin siis veel pisut vene keelt.) Seltsimees diplomaat arvas, et nuga küll pole sobiv: „Meil on juba küllalt päid veerenud.“
Ka eelpool mainitud hr. MacArthur junior küsis minult omakorda nõu. Poiss, kuigi siis alles teismeline, andis kindralipoja mõõdud välja, olles armunud Greta Garbosse. Tahtis talle sünnipäevaks midagi kinkida. Valis aga kõige ebasobivamad asjad välja, nagu kunstikivikestega – rhinestone’idega – kaunistatud pudeliavaja. Oli päris tegu, enne kui talle pudeli esmaklassilist lõhnaõli soovitada jõudsin.
Ja edasi: kord jooksin kitsal trepil kokku Monaco prints Ranieri ja tema ameeriklannast printsessiga. Olid vastuvõtule minemas ja vastavalt riietatud. Oivaline vaatepilt. Jäin vist ehmunud näoga vaatama. Printsiga ma kõnelenud pole, küll aga Hollandi Bernhardiga ja muidugi Windsoriga – isegi saksa keeles, mis tal oli laitmatu.
Vahel tuli kogeda küll ka traagilisi olukordi. Üks läks mulle seekord nii südamesse, et isegi ruumi number siiani meeles on – Nr. 707. Selles elas härra, kellest oli teada, et tal polnud enam palju päevi antud, kuna põdes jämesoole vähki. Ühel õhtul, kui jooksupoiss oli juba lahkunud, viisin talle pudeli barbituraate. Ruumi Nr. 707-sse. Järgmisel hommikul tööle tulles mainisid kolleegid, et „Sinu sõpra ei ole enam.“ Neelanud kõik tabletid korraga alla.
Nagu ma Tallinna Keskvanglast pikapeale tulema sain, nii ka Waldorf-Astoria apteegist, uusi söödamaid otsides, koguni „ladina köögi“ tolmu oma õlgadelt maha raputades. Variatio delectat: 
•	Olles 18. jaanuaril 1957 Waldorf-Astoria teenistusest lahkunud, olin juba 28. jaanuaril farmatseutilis-botaanilise laboratooriumi Meer Corporation’i teenistuses, kus mu töö seisis peamiselt kauba kvaliteedi kontrollis.
•	Olles 4. jaanuaril 1963 Meer Corporation’i teenistusest lahkunud, olin juba 7. jaanuaril dr. Valdemar Madise („Dr. Madis Lab“-i) teenistuses, büroojuhatajana.
•	Olles 8. detsembril 1967 lahkunud dr. Madise teenistusest, alustasin soodsamates tingimustes tööd Bofors AB kemikaalide osakonnas New Yorgis 11. detsembril.
•	Olles mitmesugustel kaalutlustel lahkunud Boforsi juurest 1. detsembril 1972 töötasin veel ühe aasta Master Chemical Corp’i nimelises laboratooriumis.
•	Sealt, alates 5. oktoobrist 1973, asusin puhkepalgale. Olen ammugi omaks võtnud tuntud ameeriklaste üteluse, et retirement is your best job.