Korporatsioon Vironia 1900–2000

Korporatsioon Vironia 1900–2000

Table of Contents
1. [TRÜK=50%] ENSV-st NSVL-i tagalasse ja tagasi 	000
NSVL-Saksamaa sõja esimesed kajastused Eestis	000
Mobiliseerituna	000
Venemaa tagalasse	000
Ehituspataljonis	000
Kolhoosides 1942 aasta märtsist kuni 1943 aasta jõuludeni	000
Moskvasse, Moskvasse	000
Enda sisseseadmine Tallinnas; kaasviroonuste suhtumine režiimi	000
Onu ning teiste viroonuste arreteerimised; poliitilised tuuled	000
Minu töö ja õpingud	000
Teiste viroonuste saavutused okupeeritud Eestis	000

Chapter 1. [TRÜK=50%] ENSV-st NSVL-i tagalasse ja tagasi 
Alljärgnev on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The following is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
 {krunnel} palun kontrolligu müstilisi venekeelseid termineid (näiteks kohanimsed), või sarnaseid probleemipunkte, kus on mõni {tkarmo}-le tundmatu täht või väljend ära toodud pelga "xxxx"-iga. ("xxxx" tuleks vist asendada š või ž-iga.) Et teha seda tööd süstemaatiliselt, võib kasutada Microsoft Word'i "search"- ehk otsingurutiini.
 Ülaltoodu on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The foregoing is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
NSVL-Saksamaa sõja esimesed kajastused Eestis
Esimesel septembril 1939. algas teine maailmasõda. Eesti Vabariigi territooriumi hõivas NSV Liit ja liitis oma aladega. Pärast seda, kui ma olin 1940. a. kevadel Tallinna Tehnikaülikooli mehaanikateaduskonnas eksamid ära teinud, oli ülikooli lõpetamine käega katsutav. Kuna isale oli Nõukogude korra tingimustes kahe lapse koolitamine koormav, asusin tööle ja, oh häda, vaheletulnud seikluste tõttu kaitsesin diplomitöö ära alles 1948. a. kevadel.
Läksin tööle Eesti NSV Kergetööstuse Rahvakomissariaati Tekstiilitööstuse Peavalitsusesse vaneminseneriks peamehaaniku ülesannetes.
1941. a. juunis olin komandeeritud Narva lina- ja kalevivabrikutesse. Päikesepaistelisel ja soojal 21. või 22. juunil kohtasin Narva-Jõesuu rannas sv! sv! Paul Pinnat ja Arnold Oravat. Veetsime koos terve päeva. Nemad olid kuulnud, nagu oleks raadios esinenud V. Molotov ja teatanud, et Saksamaa tungis NSV Liidule kallale ja on alanud sõda. Midagi konkreetsemat me ei kuulnud ja rannaelu kulges mõnusalt—kõneainet ja oletusi jätkus meil supelmõnude kõrvale kuni õhtuni.
Valmistusin juba magama heitma, kui minu hotellituppa kui kõrgemal seisva organi esindaja juurde tormas Narva linavabriku direktor ja hüüdis: „Sõda on! Sõda on! Kohe hakatakse vabrikut pommitama. Mis teha?“ Pidin kõik oma üliõpilaseoskused kokku võtma, et direktori kabuhirm maha jahutada ja mehele selgeks teha, et talle alluv tehas pole nii tähtis, et seda kohe pommitada on vaja.
Järgmisel hommikul lõpetasin oma toimetused vabrikutes veel poolenisti rahuaja vaimus ja jõudsin hilisõhtuse rongiga Tallinna parajasti öise liikluskeelu alguseks. Siin räägiti, et üks Saksa lennuk olevat Kopli kaubajaama piirkonda visanud väikese pommi või raudteeroopa. Vaatamata liikluskeelule lubati mul siiski koju minna—mu töötõend oli suure vapipitsatiga ja elasin jaama lähedal. Nii jõudsin jala Balti jaamast õnnelikult koju Erika tänavale, kus elasin Erik Grossiga.
Sõja algpäevil liikusid Saksa väed kiiresti edasi Eestimaa poole. Kohalikele võimudele anti suuremad õigused. Rinde lähedalt toimus kiire evakueerimine. Tööstusettevõtete seadmete, tööliste ja kompartei ladviku evakueerimiseks eraldati rohkesti vaguneid. Tekstiilitööstuse Peavalitsusele allutati ka üleliidulise alluvusega vabrikud Kreenholmi Manufaktuur ja Balti Manufaktuur. Liikusin palju tekstiilivabrikutes püüdes takistada masinate ärasaatmist itta. Vabrikute lammutamise tempo aeglustamiseks nõudsin nende juhtkondadelt, et masinaid demonteeritaks ja pakitaks korralikult. Vaatamata suuremale ajakulule oli neid, kes minu korraldust täitsid, kui ka neid, kes hooplesid vaid sellega, kui palju masinaid nad olid jõudnud ära saata—ülaltpoolt nõuti ju kiiret tegutsemist, rinne lähenes kiiresti ja masinate ärasaatmisega võis hiljaks jääda. Mida ära viia ei saadud, püüti purustada, tähtsaid objekte mineeriti, meie kui kohalikud rahvuslased jälgisime mineerijate askeldusi ja pidasime aru, kuidas lõhkeseadeldisi parajal silmapilgul kahjutuks teha. Paljud töötajad said lõpparved ja sunniti minema oma endise asutusega tankitõrje kraave kaevama.
Viimastel tööpäevadel olid kaadriosakonna töötajad ametis töötajate isiklike toimikute katkirebimisega, minusugused pidid aga neid köögipliitide all põletama, mis oli üsna tülikas töö. Kõikjal Tallinna Majaomanike Panga ümbruses vedeles põlenud paberit.
Tekstiilitööstuse Peavalitsuse tegevuse lõpetamisel moodustati teise järgu töötajatest initsiatiivgrupp, ülejäänud ametnikud, nende hulgas ka mina, vallandati ja kohustati käima tankitõrjekraavide kaevamisel.
Kuni meeste üldmobilisatsiooni väljakuulutamiseni 27. juulil 1941 käisime peavalitsuse endiste töötajatega Pääskülas tankitõkkekraave kaevamas. Hommikuti kogunesime Vabaduse platsile, võtsime labidad, sõitsime veoautoga Pääskülla ja õhtul tagasi. Ilmad olid mõnusad ja tööd tehti oma äranägemise järgi.
Mobiliseerituna
25. juulil 1941. a. kuulutati välja üldmobilisatsioon, mille kohaselt 1907–18. aastal sündinud reakoosseisu kuuluvad mehed pidid 27. juulil ilmuma Tallinnas kogunemispunktidesse, ja meie mõttemõlgutused muutusid järsult. Peamiseks mureks sai, kuidas saaks mobilisatsioonist kõrvale hoida ja kas meid viiakse kodust kaugele.
Tuli korraldus raadioaparaadid hoiupunktidesse viia. Meie majavalitseja jättis siiski ühe kehva raadioaparaadi alles, tänu millega saime Soome raadiost sündmuste käiku jälgida. Nende eestikeelsetest saadetest olime korduvalt kuulnud, et nad on Peterburist itta suunduvad raudteed läbi lõiganud ja liiklus katkestatud. Arvestasime seega, et Leningradist me kaugemale ei jõua ja satume seal peagi sakslaste kätte.
Mobilisatsioonist vabastavaid töökohti, nagu coeter Elmar Kõivul, oli raske leida. Toakaaslane sv! Erik Gross soovitas mul varjuda meie maja (Eerika tn. 1) transformaatoriruumi, kuid mina muretsesin, kauaks seal viibimine muutuda võib ja kuidas mul õnnestub seal olles toitu muretseda—ilma toiduaineteta end varjata (nagu hiljem selgus, poolteist kuud) oli lootusetu. Pärast sõja puhkemist hakkasid toiduainete hinnad kiiresti tõusma. Pärast lühikest konservide ajastut jäid söögikohad ja poed päris tühjaks. Nii sammusingi mobilisatsiooni kogunemispunkti seljakotiga, milles mõned konservid, vil! Hans Pillovi abikaasa pani mulle igaks juhuks kaasa niidi ja nõela. Seljas olid meil suvised töörõivad, sest lubati viie päeva pärast vormirõivad välja jagada. Ei osanud avata, et lahkun kolmeks aastaks, et mu uhked sääraapad nii vajalikuks osutuvad ja et üks Tallinna kuulsamaid rätsepmeistreid Voldemar Haug mu vana pintsaku käsitsi palituks õmblema peab.
Meie linnajao kogunemiskohaks oli hipodroom. Kohtasin siin TPI kaasüliõpilasi, peamiselt leolensised ja jäin nendega ühte gruppi. Jagasin nendega ühist saatust pikema aja vältel. Arstlikku komisjoni oli võimatu pääseda, seetõttu registreeriti ja võeti rivvi ka lombakaid. Nimekirjad ja äravõetud Eesti Vabariigi passid uppusid arvatavasti Soome lahte. Kuna levisid kuulujutud eelseisvast meresõidust Leningradi, käisime Karja tänaval veelpüsimise vahendeid ostmas, õnneks ei läinud neid siiski vaja. 
Pataljoni formeeriti alles Sarapuli linnas Kaama jõe ääres, kus nii mõnigi mees võttis omale suvalise nime, millega tal hiljem passi saamisel segadusi tekkis.
Õhtul läksime hipodroomilt mööda Paldiski maanteed ja Telliskivi tänavat Reisisadamasse. Meie kolonn lahkus vastu õhtut. Mõnel puhul õnnestus üksikutel meestel kolonnist põgeneda. Laevale minekuga me ei rutanud. Nii juhtuski, et esimese öö veetsime sadamakai munakivisillutisel. Hommikul anti ette 3000 tonnine Läti laev nr. 29, kuhu aeti kõik tolleks hetkeks kaile jäänud mehed. Leva laadungiks oli lõhkeaine ja suurtükimürsud, millel magamine oli üsna ebamugav. Kuna laev oli tugevalt üle koormatud ja ohtliku prahiga, laaditi reidil osa mehi teisele laevale. Kuni õhtuni seisid laevad ankrus üsna Kadrioru kalda lähedal. 
Kaldal olevate tuhandete naiste ja laeval olevate meeste vahel toimus võistulaulmine. Mõned naised ujusid laevadeni. Kui üks meie laevani ujunud naine küsis, kas ta mees on laeval, nõudis vahimadrus tema lahkumist—muidu laseb. Küsimus lahenes sellega, et meie hüüdsime: „Kui lased, lendad üle parda“ ja madrus tõmbus tagasi.
Õhtul viidi laevad reidilt kaugemale—Aegna ja Naissaare vahele ankrusse. 29. juulil kella 5 paiku käivitati meie laeva mootorid ja laevakaravan hakkas liikuma: kõige ees kolm miinitraalerit, siis kuulus Eesti jäälõhkuja „Suur Tõll“, selle järel meie nr. 29, pardal 350 meest ja meie järel veel ligikaudu 30 alust.
Ittasõidul ilmus meie karavani kohale Saksa luurelennuk. Olime vaatamata keelule oma primitiivsete päästevahendite—jalgrattakummidega—laeva tekil. 30. juuli hilisõhtul jõudsime Leningradi sadamasse, kus kail liikudes kohtusime paljude tuttavatega teistelt laevadelt.
Venemaa tagalasse
Esimesed kaks ööd Leningradis veetsime pargastel. Eestlased eraldati umbes 1100 mehelistesse gruppidesse. Meie grupp anti Gruusiast mobiliseeritud ohvitseride käsutada ja kuulujuttudude tasemel saime teada, et oleme 791. sõjaväe ehituspataljonis.
Kuna meile ešeloni ette ei antud, viidi meid õhtul ühte koolimajja. Vene ohvitserid lasksid seal maha mõne eestlase. Ohvrite kohta andmed puuduvad, kuna ruum lukustati. Hommiku poole ööd anti ootamatult äratus ja pidime jaama marssima. Pohmeluses meeste ülesrivistamisega oli suuri raskusi. Jõudnud jaamaperroonile tuli tükk aega külmetada. Külmarohu kasutamine oli keelatud, komandörid kiskusid meeste käest viinapudeleid ära ja peksid need vastu roopaid puruks. Lõpuks anti ette 35 kaubavagunist koosnev ešelon.
Meid paigutati vagunitesse ja algas meeletu kihutamine. Vagunites olid kahekordsed narid, pehmet küljealust seal polnud. Meid varustati kuivikute ja muude kuivainetega. Jaamades anti kuuma vee toomiseks vaguni peale üks pang. Loomulikud tarbed tuli õiendada rongi peatuste ajal—sõidu ajal sai seda seda teha vaid eluga riskides avatud ukse kaudu. Sõitsime Tihvini kaudu itta. Tee ääres oli näha sõja jälgi ja seda et soomlased olid suutnud raudteed hoida oma käes vaid lühikest aega. Mööda kiiruga korrastatud teed kihutades nagisesid ja deformeerusid vagunite puitkered nagu Walt Disney filmides.
Pikemal peatusel ühes külas sisenesin ühte izbaasse, mis tundus tühi olevat. Seinal tiksus kell ja peiduurkast ilmus välja ka peremees. 
4. augustil oli peatus Rõbinskis, astusin seal sisse ühte poodi, kuid mulle seletati, et leiba müüakse ainult selle linna elanikele. Lühikese peatuse ajal Jaroslavlis kogesin, et infobüroo rindeteadete kohta on arvamust avaldada ohtlik. 
8. augustil saime jaama juures välilaudadel esimest korda sooja toitu.
Ehituspataljonis
10. augustil õhtupoolikul ületasime Udmurtias Kaama jõe ja jõudsime oma sihtkohta xxxxolje raudteejaamas. See asus metsade rüpes madalas kohas, kust väljavaade oli piiratud. Raudtee lähedal asus naftabaas ja veidi eemale rajati Butõšši sadamat. Komandöride luurekäigul naftabaasi selgus, et seal polnud 1100 mehe vastuvõtuks ette valmistatud ja meie majutamine võimatu—ainuke võimalus oli asuda suveriietes mändide alla. Seetõttu sõitis ešelon üle Kaama jõe tagasi ja jäi peatuma kõrgel kaldal asuvas Sarapuli linnas, kus me marssisime ühte planguga piiratud kapitaalremondis koolimajja. Pidime asuma otse remondiprahi sisse. Esimeseks tööks oli ehitusprahi ruumidest välja tassimine ja põrandate pühkimine, et oleks ruumi magada.
Siin viibitud mõne päeva jooksul formeeriti ligikaudu 1100-st mehest sõjaväe Ehituspataljoni nr. 791 allüksused—ülesrivistatud mehed jagati 4 roodu (kompaniid), rühmad, jaod ja koostati suuliste andmete põhjal meeste nimekirjad. Meie grupp jäi neljanda roodu esimesse rühma. Reakoosseisu moodustavate eestlaste hulgas oli üsna vähe vene keele valdajaid, nendegi hulgas üsna palju madala intelligentsiga mehi. Komandörid rääkisid aga vene ja kaukaasia rahvaste keeli, mistõttu enamik sõdureid ei saanud nendega suhelda. Pataljoniülemaks sai armeenlane Kazarjan. Minu roodupolitruk oli venelane J. Ivanov ning rühmaülem grusiin Bukia. Meie rooduvanemaks sai leolensis Armas Luige, kes vene keelt vabalt valdas. Viroonusi oli pataljonis 11: sv! sv! Ülo Anto, Friedrich Johanson, Kurt Klement, Boris Kõrver, Harri Lember, August Inn, Helmut Märtson, Verner Neumann, Aadu Ritso, Leo Tiik, Harald Tõnissoo.
Pärast kuuajalist sõjaväelaagrit, ehitustöödel käimist ja riviõppusi marssis osa mehi 9. septempril algselt meile ettenähtud naftabaasi xxxxolje jaama vahetus läheduses. Naftabaas asus vahetult raudtee ääres platool. Siin käis ulatuslik ehitustöö: naftabaasi laiendati, ehitati tsisterne.
Kaama jõele ehitati Butõšši sadamat, osa mehi suunati sinna. Laoplatsi ja raudteejaama vahele ehitati sõjaväelinnakud—plangu ja vahitornidega piiratud barakid. Meid ümbritsevas metsas olid mitmed sõjalised objektid ja vangilaager.
Üksikud meiega koos mobiliseeritud venelased olid meist märksa paremini informeeritud. Nad arvasid, et lähme elama vangilaagrisse ja põgenesid. Kui aga nägid-kuulsid, et meie esimeseks tööks oli vahitornide ja piirete lõhkumine, ilmus osa neist tagasi. Siin naftabaasi territooriumil paigutati meid elama talvetingimustes sobimatutesse ristpalkhoonetesse ja telkidesse. Miskipärast sain hea kontakti xxxxolje jaamaülemaga ja ta lubas minu väiksel rühmal asuda ajutiselt elama ühte remonti vajavasse reisivagunisse xxxxolje jaamas. Kahjuks saime soojas olla vaid lühikest aega. Seejärel sai rühm eluasemeks suure telgi, millele me ehitasime sisse lavatsid ja keskele pidime 21. septembril panema veel teise plekkahju.
Ilmad hakkasid kiiresti jahenema. Meie asukohas oli kontinentaalne kliima. Augustis oli päeval palav öösel külm—kui päeval ulatus temperatuur päikese paistel üle 30°C, siis öösiti ilmusid miinuskraadid. Septembris tuli maha paks lumi, mis jäi püsima kevadeni. Jaanuaris langes temperatuur nii palju, et meie kraadiklaasid enam ei näidanud—see tähendab alla -60°C. Lund oli nii palju, et sügisel naftabaasi lagedale territooriumile jäänud traktorite asupaika sai jaanuaris määrata ainult nende kõrvale paigutatud pikkade teivaste järgi. Pidin neid sealt välja kaevama käes ainult puldankindad ning jalas kitsad suvesaapad ja jalanartsud. Külma ilmaga väljas käies oli nende saabastega tunne, nagu kõnniks tulisel pliidil. Jalg õhus oli soem, seetõttu tuli kas käia või hüpata. Vältimaks nina ja põsenukkide külmumist katsime näo Eestist kaasvõetud käterätikutega.
Magasime rõivastes talvemütsidedega vastu telgiseina. Kord külmusid ühel mehel juuksed telgi seina külge—vabastasime ta sealt kääride abil.
Teatasin politrukile, et telgis on täid, see ei uskunud mind ja tahtis täid näha. Kui üks mees talle seda siis näitas, hüüdis ta, et see on ju veel väike. Kandsin vahejuhtumist pataljoniülemale ette ja politruk sai kõvasti sugeda.
Kohalikel meistritel oli suuri raskusi saabuvate, iseäranis Ameerika masinate ja seadmete käikulaskmisega. Eestlaste abi oli siin määrava tähtsusega. Nii oli näiteks USA-st Vladivostoki kaudu saabunud liikuv elektrijaam. Meie mehed andsid selle tõrgeteta käiku ja nii oli meil elekter ka muldonnides.
Ühel õhtupoolikul märkasin, et naftabaasi haruteel seisid täis tsisternid, kuid nende sisu ei pumbatud ümber. Sisenesin huvi pärast pumbajaama katlamajja. Märkasin, et mehhaanik ja prorab (töödejuhataja) askeldavad aurukatla veepumba kallal. Seletasin neile, et nad panevad pumpa valesti kokku, kuid sellele ei reageeritud ja pump ei hakanudki tööle. Kui lõpuks pump minu näpunäidete järgi kokku pandi ja tsisternid tühjenesid sujuvalt, päris prorab minult lähemalt, kes ma sihuke õieti olen.
Veidi hiljem läksime naftabaasi direktori juurde ja mulle pakuti katla ja pumbajaama eest hoolitsemine enda kätte võtta, mida ma ka tegin, kuna olin juba pikemat aega tahtnud rühmavanema kohast loobuda. Oli väga ebameeldiv sundida oma kaasvõitlejaid töödele, mis neile ei sobinud. Kasutades oma ametiseisundit saatsin järgmisel hommikul mõned mehed katlamaja korrastama ning ühtlasi palusin end rühmavanema kohustest vabastada. Omavaolitsemise pärast—olin töölt omaovililiselt lahkunud—määrati mulle viis päeva kartserit, samas teadustades enadale, et minu eemalolek võib põhjustada häireid katlamaja töös. Tulemusena pidin ööd veetma kartseris ja päeval olema tööl.
Kartser oli kolmekambriline muldonn, keskel köetav vahtkonnaruum, külmad kambrid arestantidele selle ümber. Kuna vahtkond koosnes eestlastest, tehti öösiti arreteeritute kambrite uksed lahti ja magada sai soojas. Kui olin paar ööd kartsas olnud, küsis naftabaasi direktor, millal ma pean kartserisse minema ja mida ta minu heaks teha saab. Vatsasin, et viibin kartseris öösiti ja direktor teatas seepeale —Siis lahendame asja teisiti.—. Mõne päeva pärast tuli katlamajja pataljoni rahandusülem ja andis mulle üle 75-rublase preemia—15 rubla iga kartsas veedetud öö eest. 
Vaatamata minu korduvatele tähelepanujuhtimistele ei õnnestunud mul katlamaja seinu ja välistorustikke soojustada, seetõttu tuli pärast esimese ventiili lõhkemist külmumise tagajärjel seadmed talveks konserveerida.
Külastasin vahetevahel Kambarka rajoonikeskuses asuva propagandamaja ajalehtede lugemissaali. Mind võeti seal väga lahkelt vastu ja tutvustati ühe juhtivtöötajaga. Viimane kuulnud, et ma olen masinaehitusinsener võttis ühendust pataljoniülemaga ja mind saadeti mulle teadmata tingimustel sõjalise vankritehase käsutusse.
Mind määrati seal tehnilise kontrolli osakonna (TKO) ülemaks ja paigutati elama tehase punanurkka, kuhu samal ajal saabus ka uus direktori aseäitja. TKO dokumente tuli vormistada tapeedist väljalõigatud lehekestele ja kuna mu keeleoskus oli kasin võisin kasutada ühe kantseleitöötaja abi. 
Sel ajal polnud kaardisüsteem veel käivitunud ja toidule juurdepääs oli takistatud. Kuna meie tehas „Gorn“ asus Kambarka jaama lähedal, tegi mu toanaaber tolle aja tavade kohaselt kirja raudteejaama administratsioonile palvega, et meile eraldataks jaama einelauast viis lõunat. Sõime iga päev ära kaks lõunat koha peal ja viisime kolm tükki koju. Pärast seda, kui olin TKO ülema kohustustesse sisse elanud, saatis „Gorni“ dirktor minuga pataljoniülemale kirja, et võiksin sinna tööle jääda pikemaks ajaks. Kui viisin direktorile vastukirja, luges ta selle mulle ette: kiri teatas, et ma pean pataljoni kohe tagasi pöörduma. Edaspidi täitsin naftabaasis juhuslikke ülesandeid ja tegin ettevalmistusi valge passi—see oli xxxx—saamiseks.
Omapärane lugu juhtus pataljoniülema raadiovastuvõtja parandajatega. Häälestamise käigus õnnestus neil kuulda ühte Hitleri kõnet, kus ta ütles: „Enne kui lehed langevad, on sõda lõppenud!“. Seda teadet hoidsime suures saladuses, küll aga hõiskasime: „Jõuluks saame koju!“, jättes targu ütlemata, kes võidab sõja. Optimistide meelt jahutas Kiibits (õige nimega Oolep). Saatuse tahtel sattus terava keelega Kiibits vangi ja saabus Tallinna alles pärast pikki vintsutusi.
Muude tööde kõrval hakkasime omale muldonne ehitama: need olid suured—300 mehe jaoks. Kuna meie hulgas oli palju häid ehitusinsenere, edenes töö kiiresti. Siis tuli aga ootamatu tõrge. Onnide projektid olid ehitustöid juhtiva komandöri käes. Kuna neid peeti sõjasaladuseks, ei tohtinud neid eestlastele näidata. Komandör ei osanud selgitada, kuidas tuleb mõnda keerulist konstruktsiooni teha. Asjast saadi nii üle, et komandör näitas korra nurga taga meie inseneridele onni jooniseid.
6. oktoobril kolisime esimesse valminud muldonni, kus oli algul küll niiske, aga võrreldes telkides elamisega siiski oluliselt parem. Onnis oli 6 ahju, mida köeti puudega. Magasime kahekordsetel naridel, ilma pehme küljealuse, teki ja patjadeta. Padjaks oli talvemüts.
Analoogses muldonnis, kus elasid Eesti Korpuse tagavarapolgu ohvitserid, puhkes tulekahju, milles hukkus mitusada ohvitseri, nende hulgas ka sv! Artur Pärna. Kahjutule möllus üles ärganud ohvitserid tormasid sissepoole avanevate uste poole, mis muidugi sulgusid ja mehed lämbusid.
Rõivastega oli olukord kehv. Punaarmeelasele ettenähtud varustust me ei saanud. Iga mees sai talemütsi, kuid ilma „metsalilse märgita“ (punane viisnurk). Fufaika riiet ja puuvilla saadi küllalt ja meiega koos mobiliseeritud Tallinna tuntuimad rätsepad õmblesid meile soojad vatijoped ja vatipüksid. Kuna muist riiet ära varastati, jäi ligi 100 meest ilma talverõivasteta ja seetõttu koduseks.
Jalatsitega oli olukord katastroofiline. Saabunud suvesaapad (kamassid), millel olid kummist tallad ja riidest pealsed, olid ainult väikestele jalgadele. Kuna eestlastel on suured jalad, jäi enamik ilma saabasteta, pealegi olid need saapad talvekülmas kõlbmatud—esines juhtumeid, kus külmunud saapad ja jalanartsud ei tulnud jalast ära. Seetõttu korraldati viisutegijate ja vatisokiõmbejate brigaadid. Nii mõnigi neist hakkas viisumeistriks. Suurte jalgade jaoks õmmeldi soojad vatisokid, millega sai käia üksnes külma ja kuiva ilmaga. Tingimustes, kus talvel sulailma ei esinenud, oli viiskude ja vatisokkidega käimine päris kontimööda. Kevadel märja lume sees käimisega tuli palju külmetushaigusi. Mina pidin läbi ajama väga kehvade saabastega.
Toitlustamistingimused olid allpool inimväärikuse piiri ja elu seisis meil vaevalt sees, kuid nälga või epideemiasse meist siiski keegi ei surnud. 800 grammile leivale saime lisaks supilurri, veidi putru ja teed. Viiel meie rühma inseneril, sealhulgas ka mul, õnnestus naftabaasi söökla talonge saada, kus sai mõnikord oma raha eest lisalõunat osta. See oli küll väga lahja, kuid aitas siiski näljatunnet leevendada. Mõnikord sai ambulantsist pataljoni arstilt pudeliga kalamaksaõli. Baasist varastati vahel ka kastoorõli, mis pärast praadimist kõhtu lahti ei teinud. Kord targutasin politrukiga, kumb meist läheb köögis valmistatava toidu kvaliteeti kontrollima.
Meie vastas Kama jõe läänekaldal olid suured kolhoosipõllud suurte peksmata herne ja teiste viljade aunadega, kust mõnikord käidi „lanti tegemas“—toidulisa hankimas. Selle eest sai nii mõnigi mees omale haavlid naha alla. Kord sai üks mees herneste peksmise ajal jahipüssist tabamuse ja sellest teatati pataljoniülmale. Meeste ülevaatusel leiti küll üks, kel olid haavlid naha all, kuid valvurist kohoosnik kinnitas, et tema padrunites on kandilised haavlid, mehe tagumikus olid aga ümmargused.
Rasvavaese toidu ja peeditee tõttu ei pidanud meestel öösel põied. Öösiti väljas käies ei jõutud kaugemale, kui muldonni välisukse taha, kuhu kasvasid uriinimäed, mida aeg-ajal kangidega väiksemaks lõhuti. Juhtus ka suuri arusaamatusi, kui mõni ülemise nari mees alumist niisutas.
Kambarka kalmistule kogunes aastaga siiski 12 kalmu. Kaheteiskümnes mees oli sv! August Inn, kes suri Kambarka haiglas kopsupõletikku. Nende meeste kalmule püstitati 1942. aastal Alfred Varti ja hilisema Tallinna peaarhitekti Voldemar Tippeli kavandi järgi graniittahvliga betoonist mälestussammas.
Üldise arvamuse kohaselt olid Kambarka ehituspataljoni elutingimused veidi paremad kui teistes Uuralites paiknenud eestlaste pataljonides. Peab ütlema, et ka Kambarka elamistingimused olid eri aegadel ja eri kohtades erinevad ning sõltusid ka meeste elukogemustest. Kui Kambarka elutingimusi võrrelda mõne teise ehituspataljoni või töökolonni tingimustega oli elu meil siiski üsna rahuldav.
Kotlase–Arhangelski aladel paiknes tööpataljon laiali kolmes eri kohas ja elutingimused olid seal võimatult rasked. Seal surid pooled mehed nälga, kurnatusse ja haigustesse, kuid kuna pataljon asus Soome piiri lähedal ja mere ääres, õnnestus mõnel üksikutel sealt põgeneda, näiteks põgenes Soome Kristjan Palusalu grupp.
Seal viibis ja töötas üheksa viroonust, kes kannatasid suuri alandusi, kuid pääsesid siiski eluga, kui nad Eesti Korpuse tagavarapolku suunati. Algperioodil oli seal rühmavanemaks sv! Felix Kauba, kes määras sv! Nikolai Tomingase koos ühe sõbraga Inglise kaubalaeva lossima ja võimaldas neil seeläbi laeva söepunkris õnnelikult põgeneda. Sellest vahejuhtumist tuli üsna palju pahandust. Hiljem töötas Felix Kauba ambulantsis, kus ta karjäär algas sanitarina ja lõppes arstina. Ta oli Tallinnas õppinud keemiat ja ka keeleteaduskonnast mööda käinud. Arsti käsutuses oli siin kümmekond rohtu, selle hulgas suures koguses kalamaksaõli, mille määramine ülikurnatud meestele mõjus rindkerele kosutavalt. Arst määras ka köögitoimkonna. Sv! Arnold Rammo on korduvalt toonitanud, et sagedane köögitoimkonnas olemine päästis teda näljasurmast ja peab Felix Kaubat oma elupäästjaks.
Kui Kambarkas oli Eesti tagavarapolku minek ebapopulaarne, siis seal oli see põrgust elusalt pääsemine võimalus. Nii pääsesidki siit vil! vil! sv! sv! Felix Kauba, Viktor Rikken, Arnold Rammo, Hans Koppel, Herbert ja Valter Kutti, Arnold Sestov. Viimane seenior sv! Arvo Lainvee pääses läbi tagavarapolgu Moskvasse Eesti NSV valitsuse käsutusse, kuid suri hiljem Siberis. Sv! Viktor Rikken suunati Eesti Korpuse tagavarapolku ja sealt rindele. Arnold Sestov hukkus kusagil Venemaa avarustel.
Ka vil! Verner Neumann ei jõudnud kodumaale tagasi. Tema kui vene keele valdaja ja majandusküsimustes orienteeruv mees (ta oli ju endine A/S Põhjala direktor) sai rahandusülemaks ja läks komandöride barakki elama. Ühel jutuajamisel ta avaldas oma tõelist palet ja kadus. Aasta hiljem nägi vil! Friedrich Johannson teda vankril püssimehe saatel.
Nõukogude võimu poolt välja saadetud või vangistatud vilistlastest ja seltsivendadest ei teadnud me, vähesed erandid välja arvata, midagi, kusjuures mõnel pool levitati sihilikult teateid, nagu tegutseksid nad edukalt.
Kambarkas kahanes riviõppuse osatähtsus kiiresti. Järgi jäid aegajalt pataljoni carre-rivistused, kus loeti ette põgenemiskatse eest sõjatribunali otsustega maha lastute nimesid.
Kolhoosides 1942 aasta märtsist kuni 1943 aasta jõuludeni
Minu, kui vene keelt purssiva mehe ümber kogunes seltskond kaaslasi, kes soovisid minuga koos kolonnist lahkuda. Mul õnnestus nad vabaks rääkida, kuid mind tunnistati rivikõlblikuks. Kuna ma polnud komisjoni otsusega rahul, saadeti mind Sarapuli meditsiinilisse komisjoni, kus tuvastati minu silmahaigus ja seega rivikõlbmatus. Ka vene keelt hästi kõnelev Tallinna tuntud rätsepmeister ei saanud valget passi, nii jäime seitsmekesi. Võisin jätkata ettevalmistusi kolhoosi minekuks.
Kuhu minna? Olime kodumaast kaugel, võõras ümbruses ja välja arvatud üksikud erandid, umbkeelsed. Tahtsime kodumaale lähemale pääseda, vahepeal oli aga Moskva ja tihe NKVD võrk, põhja poole polnud aga lusti minna. Moskva–Sverdlovski raudteest kaugemal olid elamistingimused paremad, kuid arvasime, et sealt on raskem kodumaale pääseda.
Üks naftabaasi töötaja jutustas mulle, et umbes 200 km piki Kama jõge allapoole asub Tatarstanis suur puuviljakolhoos „Sentjak“, kus kasvatatakse marju ja vajatakse töötajaid. See teave langes kokku meie sooviga süüa marju ja olla võimalikult kaugel raudteest, kus majanduslikud olud on veidi kergemad. Vaatamata mõnede üksikult elavate eesti ohvitseride hoiatusele, et sõda on kergem üle elada hulganisti koos tööpataljonis kui laialipillatult, hakkasime me—seitse valgepassimeest: autojuht Goldi, Tallinna tuntuim rätsep Haug, aiandusarhitekt Heinsaar koos vennaga, kellest sai hiljem Eesti NSV Julgolekukomitee kantseleiülem, raamatuköitja Koel, ajakirjanik Vaik ja mina, kes ainsana vene keelt tönkas—24. veebruaril 1942. Kambarkast jalgsi minema. Hiljem järgnes meile veel mitu kahemehelist gruppi.
Osal meist oli vastuvõetav talveriietus, mina aga olin riides nagu hilpharakas—särgi peal sõduripluus, sellel tunked ja pintsak, mille rätsepmeister Haug oli jopeks ümber õmmelnud, kõige peal oli tuultpidav voodrita vihmamantel. Pärasoole tühjendamiseks pidin kolm asja seljast ära võtma—tuule käes oli aga väga külm. Seljakotid olid meil üsna kõhnukesed, tööriistaks ja relvaks üks kirves. 
Valisime Jelabugasse kõige otsema talvetee—see kulges kord ühel, kord teisel pool Kaamat, enamasti liikusime aga otse mööda jääd. Ööbisime kolhoosides, Mensilinski, Naberexxxxnõje Txxxx;enõ ja Jelabuga linnades. Kuna ma ainukesena purssisin veidi vene keelt, lasusid organisatsioonilised küsimusde minu õlgadel. 
Esimesel päeval ületasime Kaama jõe ja ööbisime Kambarka rajooni ühes kolhoosis, kus jõime ära veel Tallinnast kaasa võetud hiina tee. Linnades sai sööklates lahjat suppi ja iga portsu juurde tüki leiba. Mida kaugemale raudteest jõudsime, seda paremaks muutus toit.
Ühel raiesmikul võttis Voldemar Haug puhkuse ajal vatisoki jalast ja otsis täisid. Kui olime jõudnud Jelabugasse suutis ta vaevalt käia. Jelabugas ööbisime võõrastemaja ühes suures ruumis koos sinnakanti rajatava raudteetrassi töötajatega, kes püüdsid meid veenda, et me jääksime nende teenistusse, hiljem—enne Stalingradi lahinguid—liikus seal sõjaväelasi, kes tutvusid Vjatka–Kaama aladele kaitseliinide rajamise võimalustega. Jätsime Voldemar Haugi ausõna peale võõrastemajja ja jätkasime teed mööda Kaamat Sentjakki.
Sihtkohas selgus, et sügava lume all on tõesti palju mustsõstra põõsaid, kuid tööjõudu ei vajata. Kui kuuldi, et oleme eestlased, viidi meid kontakti eesti soost politrukiga, kes andis koolis sõjalist. Politrukiks osutus vil! kindral-leitnant Gustav Jonsoni juhitud endisest eestlastest koosnevast territoriaalkorpusest demobiliseeritud major Haltrik (sv! Leonid Allikase onupoeg).
1941 aastal polnud eestlastest koosnev territoriaalkorpus Peipsi-tagustes taganemislahingutes eriti huvitatud nõukogude vägede koosseisus võitlemisest, mistõttu leidsid aset ulatuslikud deserteerimised ja väeosa likvideeriti. Vil! kindral-leitnant Gustav Jonson suunati õppejõuks Frunze-nimelisse Sõjaväeakadeemiasse, kuid hiljem vangistati. Ühte uude vangilaagrisse saabumisel hakkasid „blotnoid“—need olid xxxx—teda läbi otsima, kuid vana kindral hakkas neile vastu teatades, et ta on venelasi varemgi peksnud, mille eest pussitati ta surnuks.
Major Haltrik, kui hästiinformeeritud isik, soovitas meil minna naaberkülanõukogusse „Pjatiletka“ kolhoosi, mis asus Vana-Murzihha külas ja kus meie seitsmeliikmeline kommuun rõõmuga vastu võeti. Sinna jäimegi peatuma. Kolhoosi kontoris võttis meid vastu arveametnik, kes paigutas meid elama kahte kolhoosi perekonda ja kirjutas välja toidumoona, suusõnalise töölepingu sõlmisime alles kahe või kolme päeva pärast—kui viinaninast kolhoosiesimees Ivan Ivanovitš Volkov oli võimeline minuga rääkima. Tegin esimehega lihtsa lepingu—tööks kootidega herneste peksmine, töötasuks kümnendik pekstud viljast. Voldemar Haugi äratoomiseks laenasime suure viljakorvi ja hobusevankri.
Meie töö kuni kevadise sulani seisnes põldherne aunade lume alt väljakaevamises. Rajasime külmunud mullale siledad platsid ning peksime seal aunast võetud herneid kootidega. Seejärel eemaldati põhk ja herned pühiti luuaga kokku. Koote olid üksnes mõned meist näinud ja sedagi muuseumis.
Kevadsuvistest töödest on meelde jäänud jõepargase laadimine Jelabuga rajooni viljasalves. Igal töölisel tuli vastavalt oma võimetele kühveldada nisu kotti, võtta see õlale ja viia detsimaalkaaludele pargase tekil ning tühjendada siis trümmi. Töötempo oli üsna lohisev ja enamik tassijatest naised. Hiljem sain hästi tuttavaks selle viljasalve direktoriga. Ta oli lähedalt sugulane selle kolhoosnikuga, kelle juures ma elasin. Kui sõitsime kahekesi reel linna poole, ütles ta mulle: „Kui pargas oli täis laaditud, oli ladu ametlikult tühi, tegelikult on laos aga nisu veel palju.“ Teadnuks ta, et elan tema äia juures, oleks ta mu vankri vilja täis laadinud ja kahetses, et hea juhus mööda läks.
1942. aasta esimesel poolel tuli Kambarkast mehi juurde. Suvest hakkasid meid aga kollitama sõjaväe värbamiskomisjonid, kes tegutsesid järjest tarmukamalt. Kutse alla kuulus järjest suurema defektidega mehi, abitöödele võeti aga lausa sante. 
Külanõukogu esimehe sõjaväkkekutsumise puhul korraldati koolimajas suur õhtusöök, millest kutsuti osa võtma ka mõned eestlased, eeskätt vist sellepärast, et ühel mehel oli bajaan sellist muusikariista polnud siinmaal keegi näinud, külas polnud isegi lõõtsmoonikut (olime raudteest 80 km kaugusel). Kui oli hoogsalt mängitud ja lauldud populaarne laul „Suur ja lai on maa, mis on mu kodu“, tõlkisin ma selle eestikeelsed sõnad „Ma olen vaene kolhoosnik, täiu täis ja ilma püksata“ vene keelde. Olukord muutus pingeliseks. Tänu kooli direktori heatahtlikkusele lahenes kõik siiski tagajärgedeta. 
Suve lõpuks oli meie kommuuni seitsmest liikmest mobiliseeritud kuus, naaberkolhoosidesse tulnud kolmest eestlasepaarist jäi järgi neli meest. Hakkasin koos elama ja töötama arhitekt Enn Kaarega: remontisime tsaariaegseid McCormiku põllutöömasinaid ja ehitasime vene ahjusid.
Sügisel meid mobiliseeriti ja saadeti Kaasani kogumispunkti, mis asus ühes kirikus. Enn Kaar saadeti Eesti Korpuse tagavarapolku, mind aga vabastati. Lõin sidemed Eesti esindajaga Kaasanis. Sõitsin tagasi „Pjatiletkasse“, oma tuttavasse perekonda, kuid siin oli palju muutunud—söödi maltsa, leiba ja tööd ei olnud. Siirdusime paremate töökohtade otsingule. Leidsin omale sobiva koha Jelabuga rajooni hiigelkolhoosis „Tanaika“. Siin oli palju heina- ja viljalõikusmasinaid, mis seisid paksu lumevaiba all. Remontimiseks leiti siiski sobiv ruum ja mõned tööriistad, linnast sai talvel ka mõningaid tagavaraosi osta. Töötasin seal 1942–43 aasta talvel. 
Siin tuli minu juurde endine Moskva linna komsomolibüroo liige Kurs. Tema isa oli olnud diplomaat ja Voroxxxxilov nende perekonnatuttav. Temalt, kui isiklikult kannatanult kuulsin esmakordselt piinamistest laagrites ja Moskva ülikute elust. Kui Kurs tööle tuli, oli ta nii nõrk, et pidi iga haamrilöögi järel puhkama. 
Kevadel meelitas mind enda juurde tööle Kostinejevka kolhoosi esimees, kes kindlustas parema toitlustamise. Kuna aga talvel oli tagavaraosade ostmise aeg maha magatud, polnud masinaid millegagi remontida. Kolhoosi aseesimees pidi seetõttu tagavaraosi teisest kolhoosist varastama. Kole oli vaadata, kuidas kolhoosiesimees naisi pika piitsaga tööle ajas. Süüa saime siin suppi soolatud hobuseliharupskitest.
Naaberkolhoosis Kassaris oli üksikuks jäänud jurist Endel Orgmäe, otsustasime temaga minna Kaasanile lähemale elama, sealt sai eestlastega paremini sidet pidada. Ühel hommikul tegime kand ja varvas, praamiga üle Vjatka Mamadõxxxxxxxxi ja Kaasani poole. Õhtu eel läbisime ühe küla, kus tee ääres oli poolkuudega surnuaed ja taamalt kostis tatari naiste laulu, tundsime ennast kui teises maailmas. Jõudu oli ja otsustasime ööbida teises külas, kuhu aga ei jõudnud ega jõudnud. Olime läbi teinud üle 50 km-i, kuid minna jäi veel üle 200. Otsustasime ööbida kõrgendikul asuva metsatuka ääres. Tegime okstest aseme ja heitsime pikali, seljakott pea all, müts sügavale näole tõmmatud, käterätik kaelal ja sinel peal. Hommikul lamasin poolärkvel selili, põlved könksus ja tundsin, et midagi mütsatas mu põlvedele. Põlv läks automaatselt sirgu ja nägin, kuidas suur lind ehmatusest lendu tõusis. Hommikul jõudsime külani, olime loiud ega viitsinud enam kõndida. Juhtusime kokku autojuhiga, kes meid kalakoorma otsas õhtuks Kaasani lähistele viis.
Eestlaste esindaja pakkus mulle Kaasani leivavabriku peainseneri kohta, kuid kartsin seda vastu võtta võimalike varguste tõttu, siis kustuti mind ühte monteeritavasse sõjaväe keemiatehasesse, kuid me avaldasime soovi sõita Moskvasse. Otsustasime minna ajutiselt ühte kolhoosi Kaasani all. Seal taheti meilt dokumendid ära võtta, et jääksime sinna alaliselt tööle. Nüüd otsustasime sõita Tšuvaššiasse. Sõitsime rongiga Kanašši sõlmjaama, kus kohtasin sv! Hans Õunapuud, kes valmistus sõitma Moskvasse. Remontisime ühe rukkilõikusmasina. Remondi eest saime paar puuda jahu, mille Kaasani turul soodsalt maha müüsime. Alalist tööd oli siin raske leida, seetõttu sõitsime tagasi Kambarka rajooni. Kanašši lähedastes kolhoosides tuli ühe majapidamise peale 5 ha. maad, Kambaraka rajoonis aga 25.
Istusime ida poole sõitva tühja kaubarongi vagunisse ja sõitsime Kambarka poole. Teatsime Endliga, et enne Agrõzi jaama tuleb maha tulla, sest seal kontrollitakse vaguneid. Tähelepanematuse tõttu unustasime rongilt maha minna ja märkasime, et rong jõuab juba Agrõzi. Tõmbasime raskelt liikuva ukse kinni ja surusime nii, et seda ei saaks avada. Seisu ajal kuulsime, kuidas vagunite kontrollijad meile lähenevad. Punnitasid ka meie ust avada, kuid see ei õnnestunud. Kuulsime, kuidas nad nentisid: „Niikuinii siin kedagi pole.“ ja läksid edasi. Kui rong sõitma hakkas tegime ukse lahti, istusime vaguni põrandal ja kõigutasime jalgu üle põrandaserva uksest välja. Nii jõudsime Kambarkasse.
Kambarkas räägiti sageli: kui eestlased tulevad, seisavad kolhoosiesimehed tee ääres ja kutsuvad tööle. Töötasime seal Troškovski kolhoosis viljakoristuse ajast kuni detsembrini 1943, kus meie põhiliseks tööks oli viljavedu riigi viljasalve ja nisuvihkude aunastamine. Kuna vedasime vilja kahe hobuse ja vankriga, oli meie töötasu suur, kahjuks jäi aga enamik sellest meie tagasihoidlikkuse tõttu saamata. Hilissügisel saime kolm korda päevas jahukörti ja hammustasime nisuleiba kõrvale—rukist seal ei tuntud. Oli ka paremaid päevi, kus saime kala, jõevähke, porgandeid, mett, mune ja piima. Tavaliselt jõime peediteed.
Sõjaväe ehituspataljonis ja kolhoosis veedetud aeg on üks kurvemaid minu elus, mis tuli elada allpool inimväärikuse piiri. Siiski… suusõnalised töölepingud olid mõnikord üsna soodsad, kuid töötasu jäi sageli saamata. Õppisin mingil määral uuesti vene keelt kõnelema ja hakkasin Nõukogude võimu olemusest aru saama. Ilma nende tingimusteta poleks ma osanud hiljem Moskvas orienteeruda juba hoopis huvitavamates tingimustes, sidumata samas end kuritegeliku komparteiga.
Moskvasse, Moskvasse
Oma rännuteedel Udmurtias, Tatarstanis ja Tšuvaššia piirialadel kohtasime mitmeid Eesti Korpusest demobiliseeritud ohvitsere ja Eestist evakueerinud kommuniste. 1943. aasta lõpul, kui NSVL juhtkond veendus võidu võimalikkuses, hakati sõjaväest, töökolonnidest, kolhoosidest ja mujalt koondama eesti sugu spetsialiste Eesti NSV valitsuse käsutusse, et neid valmistada ette tulevaseks tööks Eesti territooriumil. Näiteks vil! Friedrich Johannson läks Kambarka töökolonnist kolhoosi, sealt saadeti ta tagasi töökolonni, kuni pääses Jegorjevski ja Moskva kaudu Leningradi. Sv! Ülo Anto saadeti Moskvasse majandust õppima. Sv! Leo Tiik kutsuti tööle sinna samasse Eesti NSV plaanikomisjoni.
1943. aasta detsembri lõpul sain ka mina Eesti NSV valitsuselt Moskvas kutse sõita valitsuse käsutusse ühes Julgeolekukomitee loaga Moskvas elamiseks. Sõitsin ühe oma teise saatusekaaslasega jõululaupäeval Moskva poole, kui kuulsime järsku raadiost eesti keeles „Püha öö, õnnistud öö“. Meil, kahel eestlasel, tekkis õnnis tunne, enamik vagunikaaslasi olid aga pahased, et peavad kuulama arusaamatuid kirikulaule. Asi oli selles, et Moskva lühilainesaatja programm oli määratud sakslastest okupeeritud Eestile.
Väljudes Moskva Kaasani vaksalis hilisõhtul rongist olime mures—kuhu minna?, kui meist jooksis keegi mööda ja küsis raudteelaselt: „Kas Jegorjevski rongile veel jõuab?“ Otsustasime silmapilkselt ka sõita ja jooksime talle järele.
Teel Moskvast Jegorjevskisse kohtasin „kambarkalast“ majandusteadlast Saunasaart, kes erines rahvamassist oma rõivastuse korrektsuse poolest. Teel raudteejaamast linna jutustas ta meile, et linnas on kaks suurt eesti kombinaati—tööstuskombinaat ja õppekombinaat, millel on palju allüksusi. Lisaks neile oli siin veel teisigi eestlaste organisatsioone. Kuna linnas hakkas avalduma ruumipuudus, rajati veel üks kombinaat Moskva oblasti Dmitrovi linna.
Hoopis keerulisem oli minu coeteri Karl Feliks Sauksi sõit Fergana orust Kesk-Aasias Moskvasse. Ta rööviti vaguni tamburis paljaks ja visati rongist välja. Nii saabus ta Moskvasse omapärases kotirõivas: ühes kotis oli avaus pea ja käte ja teises kotis kaks ava jalgade jaoks. Moskva jaamas võeti ta miilitsa valve alla. Pärast läbirääkimisi kõrgemate instantsidega toimetati ta Eesti NSV esindusse Sobinovski põik nr. 5 (endine ja praegune Eesti Vabariigi saatkond Moskvas). Siin saatis Rahvakomissaride Nõukogu asjadevalitseja ta vanni, seejärel riietus ta rõivastesse, mis olid pandud toolile vanni kõrval, mis järel võttis ta vastu tolleaegne ENSV RKN esimehe kohusetäitja O. Sepre.
Jegorjevskis asusin tööle Eesti Tööstusprojekti. Töö iseloomu tõttu tuli mul pool tööajast viibida komandeeringuil Moskvas. Minu põhiülesandeks oli töökavade koostamine Saksa okupatsiooni alt vabaneva Eesti tööstuse taastamiseks, seejuures pidin arvestama, et purustused on ülisuured ja ehitusmaterjale tuleb hakata tootma kõige algelisemal teel. Tuli muretseda või koostada tehaste projekte, abistada tööstuskombinaati metallitööpinkide remondil ja elektriliinide projekteerimisel. Tähtis töölõik oli ka sidemete loomine teaduslike uurimis- ja projekteerimisasutusega, samuti tööstuse rahvakomissariaatidega. Tuli õppida tundma nende organisatsioonide juhtimisstruktuure, tegevusalasid ja kuhu on pärast Eestisse naasmist erinevate küsimuse lahendamisel otstarbekas pöörduda.
Moskva rahvakomissariaatidega ja teiste asutusega oli kontakti saamine lihtne, kuna vastavalt töötõenditele võisime neis esineda ENSV RKN esindajatena. Mind võeti vastu ka neil päevil, kui vastuvõttu ei olnud.
Suurte puidutöötlemisinstituutide soovitusel käisin ka Tavdas (Põhja-Uuralis) tutvumas suurte puidu mehaanilise töötlemise ja puitplastikute tehastega. Tagasisõidul Jekaterinburgi lennujaamas lennukit oodates selgus, et Novosibirsk–Moskva lennuk jääb ära ning mulle ja ühele mustmetallurgia rahvakomissariaadi insenerile pakuti võimalust lennata kohe koos ühe polkovnikuga suure Ameerika päritolu „Douglas“-lennukiga Moskva lähedale Kubino sõjaväelennuväljale. Saabunud õhtul Kubinosse lääne pool Moskvat kuulsime, et ainuke rong Moskvasse väljub tunni aja pärast. Jooksime lennuväljaülema juurde ja palusime autot raudteejaama sõiduks. Komandant vastas pahuralt: „Just praegu startis teie lennuki kõrvalt lennuk Moskvasse. Miks te kaasa ei sõitnud?“ Kuna ma tõesti nägin, et meie kõrval seisvasse lennukisse keegi sisenes ja uks suleti, vastasin ma: „Ma ei teadnud, et sõjaväelennuväljal võib joosta lennuki juurde, koputada uksele ja küsida, kas sõidate Moskvasse või rindele?“. Selle peale hakkas komandant valjusti naerma ja andis korralduse meid veoautoga jaama viia. Peale mitmesuguseid hädaohtlikke seiklusi rongis jõudsime ööseks Moskvasse.
Jegorjevskis asus ka õppekombinaat, kus valmistati ette kaadrit mitmesugustele Eesti asutustele, nende hulgas ka ENSV Riiklikule Plaanikomisjonile. Õppekombinaadi juures tegutsesid ENSV RKN esimehe kohusetätja O. Sepre patronaaži all küllalt autonoomsed kursused kaadri ettevalmistamiseks mitmesugustele organisatsioonidele, sealhulgas minu coeteri Karl Felix Sauksi juhtimisel tulevasele Plaanikomisjonile. Tema patroon, ENSV Rahvakomissaride Nõukogu esimehe kohusetäitja Oskar Sepre oli juhtivast parteiajakirjast „Kommunist“ („Bolševik“) lugenud, et majandusjuhid peavad tundma nii neile alluvate kui ka naaberalade ettevõtete ja tehaste tehnikat ja tehnoloogilisi protsesse. Ta palus lisada saja loengutunni ulatuses vastav distsipliin kursuste programmi, mida peeti Jegorjevski Eesti õppekombinaadis tulevaste Plaanikomisjoni töötajatele.
Kui nad olid tükk aega sobivat õppejõudu otsinud, palus Feliks mind teda hädast valja aidata. Vaatamata sellele, et ma polnud veel TPI mehaanikateaduskonda lõpetanud ja mul polnud mingit loengupidamise kogemust, pidin oma coeter”ile vastu tulema. Sõitsime Sauksiga Moskvasse, kus Sepre meid oma kabinetis Sobinovskil lahkesti vastu võttis ja andis mulle soovituse õppekombinaadi õppejõu kohale. Tasu loengute eest oli naeruväärne, kuna vaatamata inflatsioonile olid palgad külmutatud. See-eest sain aga täiendavalt poole „Liter A“ toidukaardtidest.
Algus oli üsna keeruline ja raske. Eesti tööstusest ja põllumajandusest oli mul vaid põgus ülevaade. Olin veidi töötanud põlevkivi-, tekstiili-, masinaehituse, metalli-, puidu- ja tselluloosi-, ehitusmaterjalide tööstuses ning energeetika valdkonnas. Vaatamata sellele, et tegin eksameid keskmistele hinnetele, olid loengutel ja laboratoorsetel töödel ning praktikal omandatud teadmised hästi mällu jäänud. Majandusteadlastele sobiv tehniline kirjandus puudus, pealegi olin venekeelse kirjanduse läbitöötamisega üsna kimbus. Esimesed loengud pidasin üle kivide ja kändude O. Seprelt saadud ajakirja ja ühelt sõbralt saadud Sverdlovski Polütehnilise Instituudi ehitusmaterjalide loengu pooliku konspekti põhjal. Kuulajate haridustase oli algkooli 4. klassist kuni üliõpilasteni. Õnnestus isegi käia ekskursioonil Jegorjevski tekstiilivabrikus. Sajatunnine kursus lõppes üsna eduka eksamiga ja teenisin ära üldise heakskiidu. Noorema rühma kursus jäi 1944. a. sügisel pooleli, kuna Punaarmee vallutas Eesti ja me sõitsime koju.
Jegorjevski tööstuskombinaadi Eestist pärinevad rätsepad õmblesid meile rõivad, mis oma elegantsusega eristasid meid tavalisest Moskva inimmassist. Tänu korralikule välimusele paranes ka suhtumine meisse ja see hõlbustas tunduvalt meie tööd.
Arvestades, et sõda käis veel täie hooga, olime ka toiduga suurepäraselt varustatud. Toitu sai nn. liter-kaartide vastu. Mina sain täiskomplekti liter-B-d—tööliskaarte ja pool koplekti liter-A-d—juhtivtöötajate kaarte. Sõime Jegorjevski tööstuskombinaadi heas sööklas ja Moskva paremates südalinna restoranides. Kodus toidu valmistamiseks anti kalamarja, USA-st pärit munapulbrit, tuxxxxonkat (lihakonserv), seapekki jm. Kuna palgad olid väiksed, siis pidime kogu toidumoona väljaostmiseks osa kaartide alusel saadud toiduained ja rõivaid turul maha müüma.
Korteriolud olid antud olukorras päris head. Minu alaline elukoht oli Jegorjevskis. Seal oli palju tühje või vähekasutatavaid ühekordseid ristpalkmaju—izbaasid, kus oli köök ja üksainus ruum, mille säärvandid (laeni mitte ulatuvad laudseinad) jagasid väiksemateks ruumideks. Tänu Eesti tööstuskombinaadi metsaülesostjatele saime ruumid ka soojaks kütta, mistõttu üüriti meile ruume meelsasti. Ühte säärasesse kombinaadi üüritud majja asusin elama koos oma oldermanni Jüri Aarandiga. Kuna ta oli Eesti Tööstuskombinaadis tähtsuselt kolmas isik—pearaamatupidaja, jätkus meil ka sääraseid defitsiitseid asju nagu elektripirne. Mõnikord, kui linnas läks elektrienergia tarbimine liiga suureks ja pinge langes, tõsteti pinge järsult, mille tagajärjel elektripirnid ja küttekehad läbi põlesid. Selle tagajärjel langes voolutarbimine mõneks ajaks. Kuna meil pirne ja ka nupukust jätkus, suutsime tööks tarvilikku valgust säilitada ka kõrgendatud pinge juures, samal ajal kui ümbruskond oli pime. Mulle oli see väga tähtis, kuna pidin õhtuti oma loenguid ette valmistama.
1944. a. suvel haigestusid vil! Jüri Aarandil kopsud ja ta sõitis oma tädi juurde Bakuusse tervist parandama. Kodumaale jõudis ta tagasi tublisti pärast mind.
Eestlaste käes oli kolm suuremat töö- ja olmekeskust üsna üksteise lähedal Moskva südalinnas Kremli naabruses. Lisaks terve rida ruume, mis asusid kaugemal.
Eesti Vabariigi saatkonna ruumides Sobinovski põik 5 (enne revolutsiooni kuulus maja kuulsale lauljale Sobinovskile) asus ENSV RKN alalise esindaja kohusetäitja residents ja mitmed rahvakomissariaadid. Seal asuvas plaanikomisjonis töötas ka minu coeter Leo Tiik. Selle maja ilusas fuajees oli alati palju eestlasi suitsetamas ja mõtteid vahetamas. Siin majas asus ka tervishoiu rahvakomissar Hion, kes kirjutas mulle enne kaugsõidurongile minemist välja tõendi, et mul pole riidetäisid.
Enamik rahvakomissariaate asus teises keskuses—Kropotkini tänaval ühe muuseumi ruumides. Suhteliselt suur aparaat Kohaliku Tööstuse Rahvakomissariaadil. Teistel oli vaid kaks—kolm töötajat ja üks;—kaks kirjutuslauda. Toiduainetetööstuse rahvakomissariaadis töötas Punatähe ordeniga autasustatud vil! Christoph Väärsi. Siin töötasid juhuslike vabade laudade taga ka Tööstusprojekti (hilisema Eesti Tööstuse Teadusliku Uurimise Keskinstituudi—ETTUK-i) inimesed. ENSV Kommunaalmajanduse Rahvakomissariaadil oli siin suur magamisruum koos abiruumidega. Seal olid mõned voodid, osa inimesi magas aga toolidel. Sellest ruumist käis läbi palju viroonuseid, kes tulid idast ja suundusid edasi Leningradis asuvatesse operatiivgruppidesse või mujale. Minu magamisasemeks oli tavaliselt kaks tooli, millele paigutati suur pannoo luuletaja Majakovski kujutisega, sellele madrats ja muu. Selle ruumi korra ja magamisvahendite korrasoleku eest vastutas viimane seenior Arvo Lainvee. Ta oli end hästi sisse seadnud, kandis inglise riidest ülikonda, omas lisaks lõunasöögikaartidele ka õhtusöögikaarte „Moskva“ hotelli restoranides ja muid privileege.
Selles ruumis paistis hommikuti ülestõusmise ajal tuppa päike ja raadiovõrgu valjuhääldajast kuulsime päevauudiseid. Ühel hommiklu kostis diktori hääl: „9. märtsil 1944. pommitati Tallinnat“. Olime sellest kõik tugevasti häiritud ja kuidagi ei osanud ette kujutada purustuste suurust ega ka mõista, milleks oli vaja ühte NSV Liidu vabariigi pealinna pommitada enne tema vabastamist Sakslaste käest.
Kolmandaks keskuseks kujunes sõja puhkemisel tühjaks jäänud Itaalia suursaatkonna hoone Moskvas, kuhu siseneti pooleldi avatud väravate vahelt. Selle hoone remont usaldati Jegorjevskis asuvale Eesti Tööstuskombinaadile—nii tekkis seal remonditööliste ühiselamu. Viibisime seal kord vil! Jüri Aarandiga. Tema kui kombinaadi pearaamatupidaja ööbis esinduslikus jahisaalis, mina pidin leppima tagasihoidlikuma kohaga. Enne magamaminekut korraldati suures saalis improviseeritud klaverikontsert.
Lisaks juba mainitud eestlaste asustuspaikadele oli Moskvas ja selle ümbruses veel hulgaliselt ühiselamuid, kortereid ja maju. Mõnedes neist lähenes toatemperatuur välistemperatuurile, kuna neid ei köetud.
Vaatamata sellele, et suurem osa eestlastest puutus omavahel kokku, ei teadnud me nende inimeste tegevusest mitte midagi: mitte kaugel Kremlist oli Eestisse saadetavate partisanide asukoht. Sellest kuulsin ma esmakordselt alles pärast sõda, kui käisin seal ööbimas. Alles Eestis sain teada sellest, et Moskva kohtus töötas vil! Oskar Põder. Oma ülemuse käest kuulsin, et ta sai Moskvas kokku oma hea sõbra Punaarmee majori vil! August Otsaga, kes peale trahviroodus teenimist töötas sõjaväe varustamise alal. Samuti ei puutunud me üldse kokku kompartei töötajatega.
Vastavalt Punaarmee Looderinde edasiliikumisele, hakati 1944. a. Eestisse saatma operatiivgruppe, kelle ülesandeks oli kehtestada vabastatud Eesti NSV territooriumil Nõukogude võim ja alustada ülesehitustöödega. Selleks otstarbeks hakati saatma NSVLiidu idapiirkondadest ja Moskvast inimesi spetsiaalselt Leningradis moodustatud operatiivgruppidesse. Esimeste eestlaste saabumisel oli Leningrad väljasurnud linn, kus tänaval liikusid vaid üksikud inimesed.
Leningradis elavad operatiivgruppide mehed olid paigutatud hotellidesse ja kui Punaarmee väed jõudsid Võrumaal Eesti pinnale, hakati ka meid sinna edasi saatma. Leningradis elades töötasid mõned operatiivgrupi mehed nende vastavate erialade asutustes stažöörina.
Veebruaris 1944. saabus Kambarka tööpataljonist Leningradi vil! Friedrich Johannson. Endise NSVL Riigipanga Tallinna kontori vastutava töötajana paigutati ta tööle ühte Leningradi panka, kust ta septembris siirdus Võrru ja sealt koos Riigipanga Eesti kontori juhatajaga autoga Tallinna.
Peale Eesti korpuse jõudmist Tartu kirjutati ETTUK-i töötajatele nende hulgas vil! Ralf Valdekule ja nende ridade kirjutajale komandeeringud Tartusse. Kuna me tahtsime Tallinna sõita, siis venitasime Moskvast väljasõiduga. Pärast Tallinna vallutamist 22. sept. taotlesime uut komandeeringut, mida meile ei antud, vaid ENSV Rahvakomissaride Nõukogu Asjade Valitsus täiendas komandeeringu teksti „üle Tallinna“, sv. Tartusse üle Tallinna. See tekitas meis teatud elevust. Nüüd venitasime väljasõiduga järgmine kuu toidukaartide saamiseni.
4. oktoobri 1944. varahommikul sõitsime Moskva kesklinnast Leningradi maantee vahetus läheduses asuvale lennuväljale, kus meid võttis pardale sõjaväe transportlennuk ja lendasime koos plaanikomisjoni ja ametiühingutöötajatega Tallinna. Lendasime madalalt üle Narva jõe, ilusa ilmaga oli üheaegselt näha Soome laht ja Peipsi põhjarannik. Hakkas silma, et Alutaguse metsades oli palju okaspuupalke vedelemas.
Tallinna lennuväljal oli kõikjal kokkukägardatud saksakeelsed roostetanud viitasid. Jõudsime koju enne sõja lõppu. Paljudel vilistlastel ja seltsivendadel olid ees veel verised lahingud.
Enda sisseseadmine Tallinnas; kaasviroonuste suhtumine režiimi
Kui ma koos vil! Ralf Valdekuga 1944. a. 4. oktoobril Eesti Tööstuse Teadusliku Uurimise Keskinstituudi (ETTUK) koosseisus sõjaväe transpordilennukiga Moskvast Tallinna naassin, sõitsime veoautoga mööda Tartu maanteed Vabaduse platsile—meie pilku köitsid mantelkorstnad, mis olid alles jäänud pommitamisel süttinud ja põlenud majade kohale. Vabaduse plats nägi välja samasugune, kui kolm aastat tagasi—vaates Toompea poole puudus vaid Niguliste kiriku torn, Harju tänava purustused ei hakanud kohe silma.
Endises Majaomanikkude Panga majas asus Kohaliku Tööstuse Rahvakomissariaat (hiljem olid seal kümnenda armee staap ja teised asutused). Veel enne, kui jõudsime kõik autokastist alla hüpta, tuli sellest majast välja meile tuttav insener Reiman, kellelt küsisime Franz Krulli-nimelise masinatehase seisukorra kohta. Vastus oli: „On masinatega paremini varustatud kui kunagi varem.“ Hingasime kergendatult, sest kui masinaehituse võimsused on head, on ka baas Eesti majanduse taastamiseks olemas.
Sugulaste ja tuttavate otsimine läks kõigil edukalt. Vil! Ralf Valdeku vanemad elasid vanas korteris. Mina läksin kõigepealt Telliskivi tänava margariinitehasesse (AS „Ekstraktorisse“). Seal selgus, et direktor vil! Edgar Sulg oli ära sõitnud, peainsener vil! Hans Pillov oli 1941. a. ohvitseride mobilisatsiooniga läinud Punaarmeesse ning töötanud toiduainete vabrikus Kama jõe ääres. (Vil! Pillov jõudis Tallinna tükk aega pärast meid ja sai vastutusrikka koha Toiduainetetööstuse Rahvakomissariaadis. Tema abikaasa oli pärast Punaarmee suurt õhurünnakut 9. märtsil 1944. a. nende asjad maale viinud ja nii asusid nende korteri võõrad. Ta sai suurest neljatoalisest korterist tagasi ainult kõige väiksema toakese. Et vil! Hans Pillov oli ettevõtlik ja osav insener, läks ta hiljem tööle Kadrina tärklisevabrikusse ning ehitas sinna endale toreda individuaalelamu.)
„Ekstraktoris“ oli õnneks kohal minu onu Elmar Ranne, kes töötas seal raamatupidajana. Tema kutsus mind esialgu elama enda juurde Rahumäele.
Juba sama päeva õhtul kohtusin minu hea perekonnatuttava, endise Eesti Raudtee ülem vil! Villem Reinokiga, kelle pool ma ka oma esimese Tallinna öö veetsin. Tema oli koos abikaasa ja noorema poja vil! Leo Reinokiga 1940 a. sõitnud Saksamaale. Nagu ta nüüd mulle jutustas, oli ta oma tuttava, Saksa riigiministri Alfred Rosenbergi abiga (kes oli Tallinnast pärit) tagasi Tallinna naasnud. Ta oli veendunud, et nõukogude režiim on leebemaks muutunud. Kuna ta ka oma 1940. a. arreteeritud poega vil! Voldemar Reinokit jälle näha lootis, ei läinud ta 1944. a. sakslastega kaasa, vaid jäi Eestisse. Vil! Villem Reinok töötas Eesti Energia süsteemis ja soovis hakata ka loenguid pidama TPI-s.
Järgmisel hommikul tuli vanemate juurest läbi poeg Leo, kellega sõitsin linna. Sel ajal käis Pääsküla ja Balti jaama vahel aururong, mille veduri ees oli suur madal platvorm. Selleks, et võiks ilma kõrvaliste isikuteta vabalt mõtteid vahetada, istusime vil! Leo Reinoki ettepanekul veduri platvormile nii, et meie jalad rippusid veduri ratase ees. Mul oli algul üsna kõhe, kuid kõigega harjub. Olime ju Venemaalgi mitmel korral hüpanud liikuva rongi platvormvagunitele ja sealt maha. Leo töötas kummitoodete tehases „Põhjala“ ja oli nagu isagi veendunud nõukogude korra leebuses.
Kohtasin Reinokeid veel mitu korda enne Leo arreteerimist. Ka Vil! Villem Reinok mõisteti kümneks aastaks sunnitööle. Ta kaotas Siberis abikaasa ja tuli koju tagasi 1955. a. Pärast 10-aastast vangipõlve ja sunnitööl olemist jõudis ka Leo tagasi koju ning sai oma abikaasa (vil! Eduard Eerme tütar) ja laste eest veel hoolitseda.
Nõukogude korra õiglussse ja korrektsusse uskusid naiivselt veel mõned teisedki siia jäänud inimesed. Näiteks kohtasin vil! Erik Grossi juures ühte sovhoosidirektorit, kes praalis, et teda on kohale määranud Moskva ja Eestis ei saa teda mitte keegi kohalt maha võtta. Püüdsin talle olukorda selgitada, kuid asjata. Nõukogudemaal vahetati direktoreid nii nagu mustlastel hobuseid. Mõnikord juhtus, et direktor sattus vangi enne, kui jõuti anda käskkiri tema vallandamise kohta.
Pärast esialgsete peatuskohtade leidmist tuli hakata otsima alalist eluaset. Meie esimeseks ülesandeks oli vabaksjäänud korterite väljaselgitamine. Vajaduse korral kinnitasime uksele sildi, et korter kuulub Ministrite Nõukogu Asjade Valitsusele. Esialgseid teateid vabade korterite kohta saime kojameestelt. Mõnel juhul oli teada, et korteri valdaja on põgenenud Rootsi või Saksamaale. Küllalt palju oli aga juhtumeid, kus kojamees ei teadnud või ei tahtnud öelda, kus asub korteri valdaja. Küllalt palju oli neid, kes olid sõitnud randa, kuid laevast maha jäänud ja pöördusid oma korterisse tagasi, nende hulka kuulus näiteks ka vil! Elmar Männik abikaasaga. Paljudel juhtudel olid kojameestel korterivõtmed, kuid vahel murti ka uksed lahti. Häbematud inimesed (tõelised nõukogude inimesed), nende hulgas ka MN Asjade Valitsuse juhtivad töötajad, võtsid endale mitu hea mööbliga ja muu kraamiga korterit ega maksnud selle eest mingisugust riigilõivu.
Kui mina endale korterit otsima hakkasin, oli minu endine tuba, kus ma enne sõda vil! Erik Grossiga elasin, juba hõivatud ja kõikjal oli näha MN Asjade Valitsuse valgeid broneerimissilte. Lõpuks leidsime koos korp! Leola vil! Arnold Irakuga Kaupmehe tänaval keskküttega majas kolmetoalise tühja mööbleerimata korteri, maja aga ei köetud. Tallinna Elektrijaam töötas, seega võrgus voolu oli, raskusi oli aga elektripirnide ja küttekehadega. Hädapärase, pommitamisel kannatanud mööbli sain vil! Arvo Lainveelt. Oktoobrikülm kippus aga liiga tegema. Kuna see maja anti aga varsti EKP käsutusse, tuli mul sealt välja kolida.
Vil! Elmar Männiku soovitusel asusin elama temaga ühte majja Gonsiori tän. 58 viietoalise korteri põhjapoolsesse tuppa. Selles korteris oli varem elanud üks EÜS vil!, jurist, kes oli ära sõitnud. Nüüd elas siin uusasukatena kuus eesti naist. Minu tuba oli täis koli, millest vajalikuma osa ostsin riigi (linna rahandusosakonna) käest ära ja müüsin hiljem endise omaniku sugulaste palvel neile tagasi.
Saksa okupatsiooni ajal oli tuba laeva plahvatamisel sadamas tublinisti kannatada saanud. Osa aknast oli lapitud vineeriga ja vaheseinal oli krohv maas. See-eest elasid majas inimesed, kes suutsid keskküttekateldele kütust muretseda. Elasin seal kuni abiellumiseni 1953. aastal.
Vil! Hans Pillov andis mulle kasutada oma kirjutuslaua ja salaja—ka raadio. Kodus oli raadioaparaatide hoidmine keelatud. Tööl võis raadio olla vaid sel juhul, kui seda polnud võimalik Tallinnalt teistele jaamadele häälestada.
Onu ning teiste viroonuste arreteerimised; poliitilised tuuled
Kui olime oma tööruumid Paldiski mnt. 1 kätte saanud, külastas mind onu—Vironia asutajaliige vil! Johann Ritson. Ta oli juba Saksa okupatsioonist peale Mõisaküla raudteejaoskonna ülem. Onu jutustas, et temalt nõutakse viivitamatult ellipsiks kulunud vedurirataste ületreimist, treipingid olid aga sakslased minema vedanud. Pärast minu juurest lahkumist jäi ta kadunuks, viimati oli teda nähtud Balti jaama piirkonnas. Seal ta, nagu hiljem selgus, vahistati. Käisin Raudtee kaadriosakonna juhataja juures asja uurimas, kuid seal taheti minust ruttu lahti saada. Sel perioodil olime meie, kui Nõukogude tagalast reevakueerunud, veel küllalt enesekindlad ja ma hakkasin nõudma asja uurimist. Lõpuks selgus, et onu oli vangistatud. Mind noomiti, miks ma tunnen huvi rahvavaenlase vastu. Tema kinnipidamiskohta Nunne ja Vaksali tänava nurgal Raudtee miilitsamaja keldrisse oli võimalik üksikuid pakke viia.
Vil! Adolf Laubaga puutusin küllalt sageli kokku, kui linnas õlut jõin. Kuigi ta keeldus põhimõtteliselt kohtuprotsessidel oma meeste kaitsjana esinemast, lisades, et kaitsmisel pole mõtet, oli ta aga valmis mind alati hea nõu ja advokaadi valikuga aitama. Onule määrati 25 + 5 aastat selle eest, et ta Saksa okupatsiooni ajal Türi depoo ülemana oli kirjutatud alla dokumendile, kus oli mainitud, et üks vedurijuht oli kompartei liige.
Külastasin oktoobris vil! Jakob Roonemaad, kes töötas Tallinna raudteel veoosakonna ülemana. Temalt kuulsin massilistest arreteerimistest raudteel ja üsna varsti sain teada ka tema enese arreteerimisest. Jakob Roonemaa venelasest abikaasa hoidis 1949. a. küüditamisest kõrvale ja sõitis hiljem Rootsi oma vanema tütre juurde. Tema noorem tütar, kes oli abielus vil! Raoul Vardiga, hukkus koos abikaasaga Läänemerel.
Mul puuduvad arvulised andmed arreteeritute kohta, kuid sellest räägiti väga palju, et pärast seda, kui Punaarmee Eesti hõivas kuni sõja lõpuni oli Tallinnas kõige kardetavam töötada raudteel. Põhjus võis olla selles, et raudteele tuli idast uus juhtkond ning julgeoleku-aparaat ning uuele kaadrile oli vaja vabastada töökohti.
Metsavendade read kasvasid edasi nende arvel, keda ähvardas arreteerimine. Arreteeriti nii Saksa okupatsiooni aegsete pattude kui ka uute ülesastumiste eest. Üheks näiteks on viimane Vironia seenior Arvo Lainvee, kes naases Moskvast Tallinna.
Saksa okupatsiooni ajast oli Eestisse jäänud salaluurevõrk, mille tegevussfääri sattus NSV Liidu tagalast tagasi jõudnud Arvo Lainvee. Külastasin teda tema töökohal Kommunaalmajanduse Rahvakomisariaadis mõned korrad. Ta otsis alati mõnda „kindlat“ kohta, et kaadriosakonna juhataja meid koos ei näeks. Kokkusaamisel kodus ja ühes tema valduses olevas purunenud puumajas oli ta käitumine hoopis vabam. Kuid varsti ta kadus. Sain temalt vangist ja asumiselt üsna mitu kirja (mis mujal käesolevas Vironia juubelialbumis on ka ära toodud).
Hoopis hiljem sattus vangi ja kannatas vähem vil! Alfred Poom. Tema oli oma käitumiselt nõukogude korra suhtes positiivse hinnanguga ja kirus kommunismivastaseid. Tal oli palju tuttavaid kompartei juhtivate tegelaste seas. Koostöö nendega algas juba 1939. a. Paldiski sõjaväebaaside ehitamisel. Peale sõda töötas ta dotsendina TPI-s ja oli tegus ühiskonnategelane. 1940. aastate lõpul arreteeriti ta ootamatult kuu aega pärast seda, kui ta oli mittestatsionaarsele üliõpilasele, julgeolekuminister Boris Kummile eksami eest pannud väga hea hinde. Ka minu juurde pidi B. Kumm eksamile tulema, kuid ta võeti ennem kohalt maha ja eksam jäi sooritamata.
Vil! Endel Kullamaa arreteeriti 2. detsembril 1944. a. ja mõisteti 8 aastaks sunnitööle, kuna oli soomepoiss. Ta saadeti Arhangelskisse metsatöödele, kust vabanes 24. juulil 1952. a. Pärast töötamist Kohtla-Järvel tuli ta Tallinna, kus töötas autobaasis ja hiljem mitmes teises transpordiettevõttes. Enne Arhangelskisse saatmist 1945. a. oktoobris oli ta Lasnamäe jaotusvanglas ühes kambris vil! Hugo Paalmanniga, kes oli määratud sunnitööle 10. aastaks. Vil! Hugo Paalmann töötas vangist vabanemist kandmist Tallinnas Teaduste Akadeemias varustuse alal. Sinna soovitasin teda mina. Neil oli kokkupuutumisi ka kirikuõpetaja vil! Bernhard Talvariga (Bluum), kes samuti jõudis õnnelikult kodumaale tagasi ja jätkas oma tööd hingekarjasena.
1945. a. aprillis hakkasime ootama Saksamaa kiiret kapitulatsiooni, mis saabus lõpuks 1945. a. 9. mail. Tööl korraldati sel puhul raadio ühiskuulamine. Töötajate kogunemine saali raadioaparaadi juurde algas aegsasti. Tavaliselt seisis raadio kapis, mille uks oli pitseeritud. Kapi võti oli minu kui ametiühingu esimehe taskus.
Meie rõõm sõja lõppemise üle oli mõru. Sõda oli küll lõppenud, aga Eesti orjastatud. Lootsime, et Liitlasvägede vahel tekib kokkupõrge.
Pärast ametlikku teadaande ärakuulamist häälestasime raadio ka Lääne-Euroopa jaamadele. Sellest tuli mul pahandus ja sain instituudi ainsalt parteilaselt korp! Ugala vil! direktor Oskar Kirretilt korralduse raadio uuesti häälestada Tallinna jaamale ja paigutada tagasi kappi, uks lukustada ja pitseerida.
Algasid Punaarmee väeosade läbimarsid Tallinnast Eesti põhjaranniku suvitusrajoonidesse. Sageli liikusid väeosad Toompuiesteelt Paldiski maanteele meie instituudist mööda. Nõuti, et inimesed seisaksid tänavate ääres spaleeris ja tooksid lilli. Rahvas oli aga morn ja otsis Eesti Korpuse hõredaks jäänud ridadest tuttavaid.
Andmed ühel ja teisel poolel langenud viroonlastest on mul puudulikud. Meenutagem mõningaid viroonlasi, kes langesid Punaarmee Eesti Korpuse koosseisus. Velikije Luki all langes vil! Nils Tennmann jäi kadunuks vil! Felix Kadak. Viimane läks piiramisrõngas olevate sakslaste poole üle. Pärast Velikije Luki langemist teda surnute hulgast ei leitud. Tõenäoliselt suunati vil! Felix Kadak tööpataljoni koosseisus mahalaskmisele.??? Vil! Robert Kaupmees hukkus Sõrve sääre dessandil. Seal lasti mehed kaatritelt liiga sügavasse vette, mistõttu terve väeosa uppus. Sõrve säärel Tehumardi lahingus kaotas vil! Harry Lember oma parema käe.
Demobiliseeritud sõjaväelaste töölerakendamiseks oli vabu kohti küllaldaselt. Käis laiaulatuslik taastamistöö, samas vangistati paljusid inimesi nende Saksa okupatsiooni ja Eesti Vabariigi aegse tegevuse tõttu. Vabade kohtade leidmine oli aga puudulikult organiseeritud. Küllalt sageli leiti töökoht mõne tuttavaga juhusliku kokkusaamise teel. Näiteks kohtasin tänaval Vapruse ordeni kandjat vil! Ilmar Kaldveert ja järgmisel päeval asus ta tööle meie instituudis juristkonsuldina. Hambaarsti ooteruumis kohtasin vil! Harry Lemberit ja andsin talle soovituse asuda tööle Plaanikomiteesse. Sealt viidi ta osakond üle Hindade Komiteesse, kuhu ta jäi kuni pensionile minekuni.
Paljud läksid tagasi oma endistele või sarnastele töökohtadele, nagu vil! Kurt Klement merelaevandusse, kust ta aga viiekümnendatel aastatel pidi lahkuma.
Minu töö ja õpingud
Minul kui veel väikeste kogemustega mehaanikainseneril oli väga raske. Õnneks sain ülemuseks suurte kogemustega mehaanikainseneri Heinrich Uuemõisa. Ta oli 14. juunil 1941. a. välja saadetud Kirovi oblastisse. Nüüd, pärast sõda, esines Eesti MN esimees kõnega, milles väitis, et 1941. a. saadeti välja süütuid spetsialiste nagu professor Paul Kogermann, Heinrich Uuemõis jt. Selle peale sõitis H. Uuemõis Eestisse tagasi. Tundes oma ebastabiilset olukorda (ta saadetigi 1950. a. uuesti asumisele kui omavoliliselt sealt lahkunu), piirdus ta sageli üksnes nõuandega ja jättis küsimuste otsustamise ja allkirjade andmise minu õlgadele. Et Eesti MN esimehel oli H. Uuemõisa vastu piiritu usaldus, anti temale ajutiselt isegi juhtida üks halvasti töötav ehitusettevõte. Meil tuli ka välja töötada uusi tehnoloogilisi protsesse ja projekteerida tehaseid Eesti maavarade kasutamiseks. Esimesena käiku läinud põlevkivituhktsemendi tehase „Kukermiit“ võimsus oli 40 000 tonni aastas. Tehase ehitusel kasutati sõjas hävinud Aseri tsemenditehase seadmeid ja ehitustöölistena saksa sõjavange. Selle tehase projekteerimisega oli nii kiire, et kord pidin joonestuslaualt maha võtma veel pooliku tehnilise projekti ja sellega minema Eesti MN aseesimehe O. Sepre juurde, kuhu olid kogunenud ka tulevast tehase ehitusspetsialistid.
Peale „Kukermiidi“ tuli mul koos ins. H. Uuemõisaga ja pärast tema teistkordset väljasaatmist, ilma temata, välja töötada mitme tehase tehnoloogilised protsessid ja teha tehnilisi ja tööprojekte.
Põlevkiviõlist kukersooli (lakki) valmistamise ja tehaste projekteerimise ning ehitamise küsimusi tuli lahendada kõige kõrgemal tasemel Moskvas. 1947. a. detsembri keskel, olles kukersooli küsimuses komandeeringul Leningradis ja Kiviõlis, peatusin tagasisõidul Kohtla-Järvel, kus mind tabas NL rahareform, mille käigus inimestel taskus olevate rublase väärtus hinnati kümnekordselt madalamaks, hinnad ja palgad jäeti aga endiseks. Jäin korraga nii vaeseks, et ei suutnud magamisvagunis lunastada voodipesugi.
Intensiivse ametialase tegevuse tõttu jõudsin oma diplomitööd kaitsta alles 22. aprillil 1947. a., s. o. kaks ja pool aastat pärast Tallinnasse reevakueerumist. Pidasin komitaadi Tallinna Polütehniliste Instituudi (TPI) sööklas, kus meile koos vil! Jüri Aarandiga, vil! Ilmar Kaldveeriga ja teiste külalistega serveeriti Vironia vapiga taldrikutelt. Need taldrikud olid valmistatud vil! Herbert Kaarmanni töökojas ja 1940. a. Tallinnas C! Q!-lt deponeeritud TPI-le.
1949. a. keskel hakkasid ilmnema arusaamatud asjaolud. Minul oli vaja sooritada veel kaks erialaeksamit tehnikakandidaadi kraadi (kõrgem kui magister, kuid madalam kui doktor) taotlemiseks, kuid mingisugustel asjaoludel väideti, et Eestis ei ole vastavaid spetsialiste ja seetõttu pole võimalik eksameid teha. Lõpuks saadi siiski kokku 5-liikmeline komisjon tavalise 3-liikmelise asemel, nende hulgas kolm doktorit (akad. Paul Kogerman, akad. Ottomar Maddison ja üks doktor Leningradist) ning kaks kompartei piletiga tehnikakandidaati. Eksamid õnnestusid.
1949. aastal algas Eestis suur töötajate vallandamine poliitilistel põhjustel. Võib meenutada, et olime juba veidi kuulnud ühest vanast sõjaaegsest direktiivist, mis nägi ette ülesehituse perioodil kolm kaadri kasutamise etappi: I–kohe pärast territooriumi „vabastamist“ Punaarmee poolt tuleb kõik inimesed tööle panna; II–vabastda kohti demobiliseeritud punaarmeelastele; III–vallandati juhtivad töötajad, kes tööga toime ei tule ja asendada nad võimekatega. Meie ei võinud aga aimatagi, et kolmandal etapil hakati massiliselt vallandama inimesi nende mineviku pärast. Juhtivatelt kohtadelt vabastati isegi enne 1940. aastat Eestis elanud kommuniste, nende hulgas ka aferiste ehk õnnekütte Venemaalt. Siia toodi ka enne 1940. . Venemaal elanud ja venestunud eestlasi, keda hakati nimetama „jeestlasteks“ nende keeletõendi tõttu. Ainuüksi Teaduste Akadeemia süsteemis vallandati puhastusperioodil 600 töötajast 200, nende hulgas ka näiteks endine MN esimees A. Veimer. Kuna mitmete TA instituutide direktorid venitasid kompartei otsuse täitmisega, esines TA presindent Eichfeld (kes oli valitud endise presidendi prof. Hans Kruusi asemele) kõnega, milles ta muu hulgas mainis, et Tööstusprobleemide Instituudi direktor hoiab ikka veel tööl rahvavaenlasi, nagu näiteks Projektide-Konstruktsioonide Büroo ülemat Aadu Ritsot. Selle peale mind muidugi vallandati (1952. a. veebruaris).
1953–54. a. pärast Lavrenti Beria mahavõtmist nõuti lühikest aega umbkeelsete ametnike vabastamist. Siis vallandati palju muulasi. Pärast selle otsuse tühistamist vabastatud kõrgeid ametnikke oma endistele kohtadele ei ennistatud. Keda aga ei jõutud vabastada, jäid tööle.
Äärmiselt pingelist poliitilist olukorda iseloomustab ka järgnev. Neljakümnendate aastate lõpul tuli käsk, et juhid, kel ei ole ülikooliharidust, peavad õppima hakkama. Nii oli meil mittestatsionaarsete üliõpilaste hulgas ministreid jt. kõrgemaid juhte. Mõned neist, nagu üks MN esimehe asetäitja lõpetas töö kõrvalt ülikooli ainult 2,5 aastaga ja üksnes „viitega“! Kui sellised juhid aga põlu alla sattusid, hakati TPI õppejõude süüdistama liberaalsus. Selles kampaanias minul vedas: olin ühele ministrile pannud just eksamil „kolme“. Eesti julgeolekuminister venitas minu juurde eksamile tulekuga nii kaua, kuni ta töölt maha võeti.
Mul oli väga kahju enne teaduslike kraadide kaitsmist kohalt lahkuda, kuid jäin siiski rahulikuks, sest pidasin kohakaaslasena TPI-s loenguid majandusteaduskonna üliõpilastele. Mõni aeg enne minu kohalt vabastamise otsuse vastuvõtmist oli TPI rektor mind kutsunud tööle täiskohaga. Nüüd aga alandati mind assistendiks kohakaasluse alusel, kuid tähtsamate tööstusharude tehnoloogia loenguid pidin jätkama, kuigi assistendina seda poleks vaja olnud teha. Seega olin poolenisti töötatööline ja valmistusin Siberisse saatmiseks. Viimasest küüditamisest 25. märtsil 1949. a. oli ju möödunud 3 aastat ja oodati uut.
Säilitades rahu ja mõistlikud suhted kolleegidega, sain teadusliku astme taotlemiseks vajalikud iseloomusted. Kehtiva korra kohaselt korra kohaselt oli iseloomustuste ülemisele paremale äärele märgitud iseloomustatava kõige tähtsamad positiivsed ja negatiivsed teod. Kui enne teadusliku kraadi kaitsmisele asumist Leningradi Raudtee Instituudi teaduslikus nõukogus sõjalise kateedri juhataja polkovnik (kolonel) ette liges, et olen Kaitseliidus ja korporatsioonis Vironia, ei osanud nõukogu liikmed sellele tähelepanu pöörata ja nii õnnestus mul kraadi kaitsmine väga hästi. Vastavalt kehtivale korrale saadeti kaitsmise protokoll kinnitamiseks Kõrgemasse Atestatsiooni-komisjoni (VAK) Moskvas.
Kui Eestis Teaduste Akadeemia Presiidiumis saadi minu edukast teaduste kraadi kaitsmisest teada, saadeti sealt VAK-ile protest. Arenes pikk, kaks aastat väldanud kirjavahetus. Mind kutsuti VAK-i nõukogu istungile, kus esitati palju teravaid küsimusi poliitika ja majanduse alalt. Varsti pärast seda siiski kinnitati mu tehnikakandidaadi kraad 29. novembril 1954. a.
Viiekümnendatel aastatel kannatasid väga paljud viroonlased—mitmed neist pidid minema lihttöölisteks. Ooperilaulja ning kohtuministeeriumi kõrge ametnik vil! Oskar Põder pidi lahkuma „Estonia“ teatrist ja ka põhikohalt. Alles pärast ligi 18-aastast tööd jurist-konsultandina Lihakombinaadis võimaldati talle koht advokatuuris. Vil! Eduard Raia, kes tegi suurt karjääri Eesti Korpuses, töötas pärast sõda ehitusministri asetäitjana. Temagi sattus sunnitööle. Sealt naasnuna töötas ehitustrustis juhtival kohal. Istusime kord temaga koos ühel koosolekul ja väljusime koos tänavale. Seal tegin jutu Vironiast, mille peale tal hakkas väga kiire.
1953. a. toimusid poliitilises kliimas muutused ja mind kutsuti tööle Eesti Kohaliku ja Põlevkivikeemia Tööstuse Ministeeriumi vaneminseneriks. Oli kummaline küll—tudengina olin juhtiva inseneri ametikohal, nüüd teaduskandidaadina—ainult vaneminsener. Töötasin ka TPI-s. Mitmed uued ülemused valmistusid seetõttu minu juurde eksamile tulema.
Õnneks edutas ministeerium mind oma instituudi toorainete laboratooriumi juhatajaks. Sellega paranesid tublisti minu palgaolud. Oli mul ju kasvatada kolm väikest last: poeg ja kaks tütart. Ka oli abikaasa Lydial olnud minu põlu all oleku ajal raskusi töökoha pidamisega.
1957–63. a. töötasin ma Eesti MN Teaduse ja Tehnika Komitees masina- ja aparaadiehituse peaspetsialistina. Oli minu üleandeks masina- ja aparaadiehituse kompleksse mehhaniseerimise ülesannete väljatöötamine ühes nende täitmise kontrolliga. Koostasin ka kõigi teiste tööstusharude ja põllumajanduse tehnikaürituste plaane ja sobitasin neid üheks tehnikaplaaniks. Kuivõrd Eesti majanduse juhtimine oli tsentraliseeritud Moskvasse, tuli ka minul seal plaane kooskõlastamas käia. Kooskõlastamisele järgnes plaanide esitamine Eesti MN-ile kinnitamiseks. Selle järel tuli plaanid üle anda paljundamiseks, samuti ka vene keelest eesti keelde tõlkimiseks ja laialisaatmiseks.
Kui mind 1963. a. kevadel valiti TPI dotsendi kohale, anti mulle luba teaduse ja tehnika komiteest lahkumiseks tingimusel, et kooskõlastan suvepuhkuse ajal uue tehnika 1964. ja 1965. aasta vabariiklikud plaanid Moskvas.
Töötasin dotsendina 20 aastat. Siis tuli mul kui mitte kompartei liikmel dotsendi kohalt lahkuda. Pärast seda töötasin vähemtasuval teadusliku töötaja kohal kuni 75.-eluaastani.
Teiste viroonuste saavutused okupeeritud Eestis
Tartu Ülikoolis töötas veterinaariaprofessorina vil! Ferdinand Laja. 1946. a. valiti ta akadeemikuks. Lühikest aega—1947. aastast kuni 1950. aasta kaadripuhastuseni oli ta TA Loomakasvatuse ja Veterinaaria Instituudi direktor. Selle järel kuni surmani 1956. a. töötas õppejõuna Eesti Põllumajanduse Akadeemias. Sealsamas töötas ka vil! Harry Mauring. Ta oli Saksa okupatsiooni ajal kaitsnud magistrikraadi hobusekasvatuse alal. Kuna aga Nõukogude okupatsioonivõimud Saksa okupatsiooni aegseid dokumente ei tunnistanud, tuli tal teha uus dissertatsioon, seekord väikeloomade kasvatusest, et saada agronoomiateaduste kandidaadi kraadi. Tema sulest on ilmunud mitmeid olulisi raamatuid loomakasvatusest.
Suurt lugupidamist pälvis arhitekt vil! prof. Edgar-Johan Kuusik, Eesti Vabadusristi kavaler II/3. Vil! Kuusik elas nii Saksa kui Vene okupatsiooni ajal Tallinnas. Ta juhatas alates 1944. a. kuni 1950. a. Eesti Kunstiinstituudi ruumikujunduse kateedrit ja sai 1946. a. professoriks. 1950. a. vabastati ta kateerdijuhataja kohalt ja viidi üle arhitaktuuri kateedrisse õppejõuks. Aastail 1950–52 oli ta ka välja heidetud Arhitektide Liidust, kuid 1968. a. sai ta Eesti NSV teeneliseks arhitektiks. Õppejõuna tegutses prof. Kuusik kuni surmani 1974. a. Ta on projekteerinud elamute kõrval palju ühiskondlikke hooneid ja nende sisekujundust.
Tallinna Tehnikaülikooli Eesti Vabariigi aegse vil! professor Evald Malteneki 100. sünniaastapäeva tähistati 1987. a. ja Eesti Vabariigi aegse õppejõu vil! dip. ing. Villem Reinoki 110. sünniaastapäeva 1992. a. Viimase 100. sünnipäeva 1982. a. ei olnud poliitilistel põhjustel võimalik pidada.
1944. a. sügisest hakkasid TPI-s loenguid pidama vil! vil! professor Karl-Felix Sauks ja dotsent Leo Tiik. Majandusteaduskonna üleviimisega Tartu Ülikooli juurde siirdusid nad sinna. Vil! Sauks sai laiemalt tuntuks kaubandusvõrgu väljaarendamise ja kaubandusökonoomika ning -ajaloo alaste uuringutega. Ta on enam kui 70 uurimuse, sealhulgas 7 monograafia autor. Felix Sauks suri 1983. a. Tartus. Leo Tiik on avaldanud rohkesti artikleid Eesti ajaloo ja kodu-uurimise valdkonnas.
Dotsentidel vil! vil! Leonid Allikasel, Harry Esopil ja Konstantin Ollikul möödus elu ametiredelil auväärses tõusvas joones mõlema okupatsiooni ajal. Vil! Viktor Rikken töötas pärast Punaarmeest vabanemist TA Tööstusprobleemide ja Keemia Instituudis, jõudes direktori asetäitja ametikohani ja pidas mõni aasta tunnitasu alusel loenguid TPI-s. Samas instituudis töötas keemiateaduste kandidaat vil! Ralf Valdek, kes sai põlevkivifenoolide uurimistöö eest Nõukogude Eesti preemia.
Kui arvestada pärast sõda Eestis olevate viroonlaste väikest arvu, kusjuures suur osa neist arreteeriti, siis üle kümne vilistlase suundumist teadus- ja pedagoogilisele tööle tuleb pidada märkimisväärseks saavutuseks.