Korporatsioon Vironia 1900–2000

Korporatsioon Vironia 1900–2000

Table of Contents
1. [TRÜK=50%] Õpingud (G): Tallinna tudengipõlvest Aadu Ritso	000
Eesti Vabariigi Tallinna Tehnikainstituuti (hiljem Tehnikaülikooli) astumine	000
Õppetöö ja materiaalne baas	000
Tööstuspraktika, muuseas Riigi Ringhäälingus	000
Hetki minu elust korp! Vironias	000
Hinnang	000

Chapter 1. [TRÜK=50%] Õpingud (G): Tallinna tudengipõlvest Aadu Ritso
Eesti Vabariigi Tallinna Tehnikainstituuti (hiljem Tehnikaülikooli) astumine
Alljärgnev on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The following is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
REDIGEERIMISE KROONIKA (VIIMASED ETAPID ETTE)
* 20010815T220017Z
  __{t.karmo} kandis SGML-allikasse {p.sarevet}-i keelelised 
    parandused
* 20000803T213054Z
  __aluseks kasutas {tkarmo} fail
    NN-B2b-ENNN__20000802T024646Z…ritso_a____tallinn.txt
    (_see on omakorda {tkarmo} tehtud valik ühest pikemast failist)
    __peamised struktuurilised otsused nüülangetatud
    __seisab ees mitmetlaadi kvaliteedikontrolli: võimalikult
      {tkarmo}, kindlasti {aritso}, kindlasti filoloog

KVALITEEDIKONTROLLID
!_filoloog {psarevet} kontrolligu keelt
  __TEHTUD@20010725
!_{tkarmo} kontrolligu yldist soravust  
Ülaltoodu on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The foregoing is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
Minu 1936. a.  siseastumiseksamid Tallinnas oli kirjalikud: matemaatika, füüsika ja eesti keel (kirjand). Iga eksami eest võis saada kuni sada palli, s.o. kokku 300. Üliõpilasteks said need, kelle punktide summa jäi esimese saja hulka. Matemaatikas esines nõksudega ülesandeid—ruutjuur 0,9-st, üks jagatud nulliga jne.
Tallinna Tehnikainstituudi avaaktus koos kiriklike õnnistustega toimus samas auditooriumis, kus eksamidki, ainult toolid olid paigutatud ritta piki auditooriumi, näoga vastu joonestussaali. Rektor Paul Kogermann andis meile kätte matriklid.
Õppetöö alguse kohta oli kolmanda korruse tahvlil väike teade, millest me kuigi hästi aru ei saanud. Asjasse tõi selguse trükis ilmunud „Loengute ja praktiliste tööde kava 1936. aasta II poolaastal“. Edaspidi ilmusid sellised väikeseformaadilised teatmikud iga semestri eel ja sisaldasid kõiki vajalikke andmeid loengute ja nende läbiviijate kohta, mitte aga eksamite kohta.
Esimesel õppeaastal koondus õppetöö peahoone esimesele ja kolmandale korrusele, keemia praktilised tööd toimusid aga keemiahoones. Päevarežiim kujunes pikaks. Peale loenguid töötasime õhtuni joonestussaalides, kus igaühel oli oma alaline töökoht.
Juhtus ka seda, et mõni andekas tudeng magas mõnel ööl joonestuslaual. Ületöötamise tagajärjel sattusid mõned tulevased Eestis tuntud insenerid vaimuhaiglasse või käed hakkasid värisema. Pärast sedalaadi äpardusi kirjutasid arstid neile ette lühema töörežiimi ja nende õppeedukus langes märgatavalt.
Mina alustasin õpinguid ehitus-mehaanikateaduskonna mehaanika osakonnas, mis valmistas ette diplomeeritud mehaanika- ja elektriinsenere. Õppisin hoolega. Eksamile ilmunud täitsid kogu suure auditooriumi, kus oli toimunud ka avaaktus. Meie üllatuseks nõuti meilt ülesannete lahendamist, mitte aga tõestusi. Tagajärg: üle 100-st eksamile ilmunust sai läbi 7 või 9 üliõpilast.
Õppetöö ja materiaalne baas
Instituudi asutamisel 1936. a. anti talle Koplis vähemalt 4 hoonet, millest Vene-Balti Tehaste kontorihoonest Kopli tn. 101 sai peahoone, kusjuures osa ruume jäi esialgu Tallinna Tehnikumi kätte. Riiklikult Katsekojalt ja mujalt saadi metallograafiliste seadmetega korralik tugevuskatsete laboratoorium, elektrimasinate laboratoorium ja soojustehnika laboratoorium. Sisustati keemilise tehnoloogia laboratoorium, joonestussaalid jm. Mitmed seadmed neist laboratooriumidest olid õppetöös kasutusel veel minu pensionile saatmisel 1991. a. ja arvatavasti kasutatakse neid veel tänapäevalgi. Masinaelementide laboratoorium oli seadmetega varustatud tagasihoidlikult, see-eest olid seal aga head abimaterjalid ja ruumikad joonestussaalid. Mõnede erialade professoritest oli vajaka. Vaatamata sellele, et mõnel professoril, näiteks Hans Einbergil tuli lugeda palju distsipliine, viisid Riia, Peterburi ja teistes Euroopa ning USA õppeasutustes õppinud eesti soost professorid õppetööd läbi vajalikul tasemel.
Tolleaegse Eesti Vabariigi tööstuse, transpordi ja põllumajanduse profiil oli väga lai, seetõttu oli vaja ka hästi laia silmaringiga insenere. Näiteks minuga ühes majas elav Vironia dipl. ing. ch. Hans Pillov oli ainuke tegevinsener taimevõi vabrikus „Extraktor“—ta projekteeris ja ehitas Ristiku ja Telliskivi tänava nurgale toonase Tallinna kõrgeima korstna, konstrueeris masinaid ja töötas välja vabrikus kasutatavaid tehnoloogilisi protsesse.
Mehaanikute-masinaehitajate ajutiste õppeplaanide distsipliinid võis tinglikult jagada nelja gruppi: üldained, tolleaegse inseneriteaduse fundamentaalained ja erialaained, millega kaasnesid üldjuhul projektid ja kirjeldava iseloomuga tehnilised ja muud ained.
Oli ette nähtud neli kursuseprojekti—tõstetransportmasinad, aurukatlad, aurumasinad ja plahvatus- ehk sisepõlemismootorid. Peale selle tuli teha tööstushoone projekt. Neid projekte juhendas prof. Hans Einberg väga kõrgel tasemel ja tugeva ettevalmistusega masinaelementides.
Aurukatelde ja kollete kui ka aurumasinate ja turbiinide projektide juhendamisel andis end tunda Vironia vilistlase prof. Evald Malteneki varajane surm ja Teise maailmasõja mõjud. Minu plahvatusmootorite projekti juhendas prof. Ivand juba peale sõda. Aurumasinate alaseid teadmisi läks mul vaja varem kui võisin aimata ja nad mõjutasid minu saatust Volga–Vjatka–Kaama mail.
Ülddistsipliinide—matemaatika, geomeetria, füüsika, ja anorgaanilise keemia loengute ning praktiliste tööde maht oli küllalt suur ja põhjapanev, arvutusi tehti lükatil ja viiekohaliste logaritmitabelite abil. Professor Jüri Nuudi loengud paistsid silma oma korrektsuse ja täpsuse poolest.
Üldtehnilistest distsipliinidest (ehitusmehaanika, tugevusõpetus, soojus- ja elektrotehnika) oli paljudele kirstunaelaks tugevusõpetuse esimene praktikum.
Erialased distsipliinid—masinaelemendid, metallide ja puidutehnoloogia, tõstemasinad, elektrimasinad, aurukatlad, aurumasinad ja turbiinid, sisepõlemismootorid (viimased neli lõppesid kursuseprojektiga) jm. andsid tugeva aluse masinate konstrueerimise ja arvutamise alal. Masinate konstrueerimise oskuse omandamisel olid meile määrava tähtsusega suurepärase konstruktori ja pedagoogi professor Hans Einbergi suured kogemused. Üks tema juhtmõtteid oli: rohkem konstrueerida ja vähem leiutada.
Ülevaatelise sisuga distsipliinid andsid põgusat teavet mitmetest mehaanikainsenerile väga vajalikest küsimustest. Loengud, mõnel juhul ka praktikumid toimusid järgmistes distsipliinides: raudtee veerevkoosseis, autod, lennukid, tselluloos ja paber, tekstiil, ehitusmaterjalid, tööstushooned, küte ja ventilatsioon, majandusõpetus ja raamatupidamine, tervishoid ja ohutustehnika, orgaaniline keemia jt.
Professor Leo Jürgensoni loengud paistsid silma loogilisuse, lihtsuse ja praktilisusega. Tema poolt loetavale distsipliinile „ehituse alused ja tööstushooned“ tuli teha ehitustarindite jooniseid ja tööstushoone projekt, abimaterjale anti väga kasinalt, tuli omal otsida ehitustelt. Mina võtsin oma tööstushoone projekti aluseks Sindi vabriku hüdrojõujaama hoone.
Palju huvitavaid ja praktilisi näiteid tõi insener Hansen kütte ja ventilatsiooni loengutel. Näiteks peab kohvikus olema ventilatsioon lahendatud nii, et jalgade lõhn ei kerkiks üles, ei tuleks ninna laual oleva toidu lõhn, suitsetaja suits kerkiks üles ega läheks jalgade vahele; samal ajal kardavad palja peaga vanahärrad tõmbetuult—see kõik eeldab õhu äratõmmet mitmelt tasapinnalt ja on seotud suurte kuludega.
Õppekirjandust oli väga kasinalt. Raamatukokku alles hakkas saabuma saksakeelset kirjandust. Kasutasin isiklikke saksakeelseid käsiraamatuid, nagu Hütte ja Dubbel; Haegeri käsiraamatuid ei soovitatud, kuna seal anti liialt lihtsustatud lahendusi ja valemeid, mistõttu nende kasutamisel tulid konstruktsioonid kohmakad.
Tööstuspraktika, muuseas Riigi Ringhäälingus
Enne ülikooli astumist töötasin mõne suve Sindi Tekstiilivabrikute Ühisuse praktikandina sepapajas, treiereis (mehaanikatöökoda) ning elektri- ja jõumasinate jaoskonnas, kust sain vajalikke eelteadmisi mõistmaks paremini oma tulevasest tööd.
Statsionaarselt Tallinna Tehnikaülikoolis õppides olin igal suvevaheajal kolm kuud tööstuspraktikal. 1937. a. juunis–juulis ja augustis Kehra sulfaattselluloosi vabriku ehitusel, 1938. a. suvel Riigi Ringhäälingus, 1939. a. suvel Nõmme linna elektri- ja veevõrgus, 1940. a. suvel Kohtla-Järvel Riiklikus Põlevkivitööstuses ja 1941. a. suvel asusin vaneminsenerina tööle ENSV Kergetööstuse Rahvakomissariaadi Tekstiilitööstuse Peavalitsusse. Sõja ajal töötasin naftabaasis, vankritehases ja mujal.
Riigi Ringhäälingu praktikumi osas töötasin ühe kuu kaupa stuudios „Estonia“ teatri majas, Lasnamäe raadiojaamas ja Türi raadiojaamas, kokku nagu ikka kolm kuud.
Stuudios oli peale teiste ametiruumide järjestikku kolm helikindlate seintega ruumi, mille akende kaudu peeti silmsidet. Uksed olid lukustamata, juhuslikku ukse avamist välditi sellega, et ukselingid käisid avamisel alt üles, s.o. mitte nagu tavaliselt. Tagumises ruumis asus diktor koos heliplaadimängija ja sektorkellaga. Et esinejal oleks teada tema kasutusel olev ajalimiit, valgustati kellal vajaliku kaarepikkusega sektor, mis kahanes vastavalt ärakasutatud ajale. Saate ajal, kui kasutati heliplaati, võis vabalt rääkida, mikrofoni lahtioleku ajal ei tohtinud muidugi kõrvalhelisid olla. Keskmises ruumis lavastati väiksemaid kuuldemänge, esinesid lauljad jt. Esimeses ruumis istus juhtimispuldi taga operaator, kes reguleeris saatejaamale väljastatava saate tehnilist kvaliteeti. Konektorite abil reguleeriti erinevate saadete valjust märksa peenetundelisemalt kui hilisemal ajal. Operaatori toas võis vabalt rääkida. Üks dipl. ing., vististi Lossmann, oli harjunud voolu olemasolu elektrijuhtmetes tuvastama sõrmedega. Mina pidin tegema elektrialaseid remonditöid. Käisin ka paigaldamas alalist raadiokaablit Kadrioru lossi, keldris tuli raiuda kaabliava paksu vundamendi sisse.
Lasnamäe raadiosaatejaam asus Lasnamäe veerul. Kui minna Kadrioru lossi poolt Lasnamäe poole, jääb vasakule Peetri maja, otse läheb aga trepp mäkke ja saatejaam jäi trepist minnes paremat kätt. Majakeses oli vähemalt kolm ruumi, nendest kahes asus saatejaama aparatuur. Kesklainesaatja aparatuur oli Venemaalt ostetud. Kõrgsagedusaparatuur asus peaoperatsioonisaalis traatvõrgust seina taga. Kui eespool nimetatud seinas ust avada, lülitus ohutusnõuetest lähtudes kõrgsagedusvool välja. Kui oli vaja midagi parandada jaama töö ajal, lasti operaator võre taha, suleti uks ja vool lülitati sisse.
Jaamas töötas kaks operaatorit, mina asendasin puhkusel olevat. Mõnepäevase töö järel oli mul õigus jaama iseseisvalt käivitada, juhul kui operaator mingil põhjusel hilineb. Eesti raadiojaamad töötasid tol ajal ainult õhtuti. Jaamas valvet ei olnud, välisukse võti oli sõna tõsises mõttes mati all ja esimene tulija tegi ukse lahti. Kord oli meil jaamas väike viperus, mille peale helistas meile kodus viibiv stuudioinsener Stürmer.
Kolmanda kuu töötasin Türi raadiojaamas. Elasin oma onu Johann Ritsoni korteris, kes oli Türi raudteedepoo ülem. Kahjuks oli ta ise sel ajal puhkusel.
Türi kesklainesaatja asus linna külje all. Jaamakompleksi kuulusid diiseljõujaam, kahekordne saatejaamahoone ja saatemast, mille kõrgus oli vististi 196 meetrit. Peale mõnepäevalist tööd jõujaamas viidi mind üle tugevvoolu saali saatejaama alumisel korrusel, kuhu jäin peale lühiajalist väljaõpet kuni praktika lõpuni üksinda tööle. Selles saalis tol perioodil olulisi remonditöid ei olnud. Mul tuli kaasa lüüa igapäevastel remonditöödel ülemises kõrgsagedussaalis.
Eriti suureks elamuseks oli Türi raadiomasti otsas käimine. Masti alumises osas läks redel masti karkassi sisekülge mööda, viimasel kolmandikul aga mööda väliskülge. Kui olin jõudnud kahe kolmandiku kõrgusele, tundsin end üsna väsinuna. Pealegi pidin nüüd edasi minema välisküljel – ohutuse seisukohalt siin olulist vahet polnud, kuid siiski. Peale mõneajalist puhkust tundsin end hästi ja jätkasin teekonda. Kuna mul kaitsevööd polnud, põimisin puhkehetkedel käed küünarnukkideni redelipulkade vahele, võisin end lõõgastada, jõudu koguda ja mõnuleda. Kõik läks ladusalt, kuni jõudsin suure punasest klaasist tömpkoonusekujulise kuplini masti tipus. Tekkis soov üle kupli Paide linna vaadata, selleks tuli lõug ulatada üle lameda klaaskupli. Siin tekkisid probleemid: pidin suure läbimõõduga kupli sülle haarama nii, et käelabad jäid avatuks, senini olid mul ju olnud suletud peos terasredeli pulgad, seejuures oli suurim hirm klaasi hapruse üle. Munadest käisid välgud läbi, kuid unelm sai täidetud. Kui olin masti tipus uuesti puhkeasendi sisse võtnud, s.o. põiminud käed redeli teraspulkade vahele, tundsin, kuidas pinge järele andis ja nautisin päikesepaistel sillerdavaid Paide ordulossi varemeid. Türi linn jäi seljataha, küll aga lõikasid teravalt silma masti piksekaitse radiaalselt kulgevad maandusjuhtmed. Nüüd andsin endale andeks ka selle, et olin maha unustanud ohutusvöö, seda olnuks ju olnud üle klaaskupli vaatamisel nii vaja.
Vaatamata sellele, et ma kunagi ei puutunud kokku Riigi Ringhäälingu direktori Olbreiga, kirjutas ta mu praktikandi kontrolllehele rohelise tindiga „üks paremaid praktikante“.
Hetki minu elust korp! Vironias
 Juhtus nii, et minu rebaseks vastuvõtmisel kogunes rohkesti neid, kes soovisid kneipida, puudusid söögilauad ja sakusmendid. C! Q!-l oli ka Eesti Lihaekspordi direktor vil! Mardo Jaldre. Ta võttis kaasa mõned rebased ja sõitsime Lihaekspordi ruumidesse, siin oli töölaudadel palju mitmesuguseid konservipurke, millest valisime vajaliku. Oli vali käsk, et võetud asjade nimekiri oleks korrektne. Kusagilt saime veoauto ja C! Q!-l oli lõbu laialt.
Konvendi koosolekul istus eestseisus vapi all. Kellahelin – „palun asja juurde jääda“. Hääletamisel küsiti, kes selle poolt on, palun istuma jääda, vastuhääletajad tõstsid kätt. Koosolekuid peeti Tartus ja Tallinnas esmaspäeviti.
Õlleõhtud olid Tartus laupäeviti kell 8, Tallinnas vilistlaskogu soovil reedeti algusega kell 8. Keskööst alates võis olla vabamalt. Õlleõhtutel olid õlu, juust, või ja oad tasuta. Laual olevad kummitihendiga portselankorgiga õlle- ja limonaadipudelid seisid kinni, teistel tuli tammekoore või kroonkork enne pudeli lauale asetamist eemaldada. Rebased pidid jälgima, et laud oleks korras ja et seal ei oleks tühje pudeleid. Eelistati juua vaadiõlut. Massiivsetes tammepuust vaatides seisab õlu suure surve all, on maitsvam ja odavam. Tellitava vaadi suurus sõltus ühe õhtu oletatavast vajadusest. Saku Õllevabriku direktor oli vil! Elmar Urov (c. 1929/II). Õllevaadid olid suletud tugeva korgiga.
Õlut joodi pikkade nägusate, puhaste, kuid ilma linadeta laudade ääres. Õllešoppenid käisid lauas ringi paremalt vasakule, sõltuvalt seltskonna suurusest ja joogijanust võis neid olla üks või mitu. Iga kord enne joomist tõsteti šoppen laualt ja öeldi vasakpoolsele naabrile „tervist“ või „prosit – legališ-kuriš – ad libitum“. Naaber võis selle vastu võtta või ka mitte, sest alkoholijoomise sundust Vironias polnud. Kui naaber polnud õllesõber, pöörduti järgmise naabri poole. Kui peale joomist oli šoppenis õlut küllalt, anti see edasi. Kui aga šoppen oli tühjavõitu, valati pudelist juurde või anti see rebasele vaadist täitmiseks. Õllelauas õpetati ja aasiti rebaseid, aeti mõnusat juttu. Tehti kantuseid. Õllelauas tunti end vabalt ja lõbusalt. Kuni keskööni võis laulda ainult eestikeelseid laule, mis olid cantuse-raamatus, peale kella 12 võis laulda ka võõrkeelseid. Enam levinud olid saksa-, vähem ingliskeelsed laulud. Samal ajal kehtisid kindlad kodukorrareeglid, nendest üleastumisel karistati „sisseandmisega“. Karistuseks antud klaas õlut või limonaadi tuli rebastel tühjendada nurgas. Kehtis range vanuse austamise printsiip. Rebastel tuli mõnikord ühe õhtu jooksul nurgas käia üsna mitu korda.
Rebaste aasimise peamiseks sihiks oli nendele seltskondliku lihvi andmine. Aeti väga keerulist juttu ja kui seltsivenna ütlusi võis pidada rebase väärikuse haavamiseks, pidi viimane sellele reageerima. Vastasel korral saadeti ta nurka. Kui rebane tunnetas, et tema au on riivatud (või ka mõni vanem semester), tõusis ta püsti ja deklareeris: seltsivend see ja see, oled välja kutsutud, ja lahkus ruumist, sest parted ei võinud ühes ruumis viibida. Väljakutsuja valis endale kuramaatori, kes läks väljakutsutu juurde ja paljus teda määrata omapoolne kuramaator auasjade lahendamiseks. Partede kuramaatorid leppisid kokku erapooletu suhtes ja nende vahel toimus arutelu, mis lõppes tavaliselt sellega, et auhaavaja pidi vabandama ja protseduur lõppes käesurumisega. Tõsised auhaavamised oma liikmete vahel läksid korp! Vironia aukohtusse või kaasvõitlejate tülid ka Eesti Korporatsioonide Liidu (EKL) Aukohtusse, viimane võis mõista ka mensuuri pidamise, juhul kui parted tunnistasid end mensurantideks. Minu coeter'idest pidas mensuuri maha ainult Elmar Kõiv. Praegu elavatest Vironia kaasvilistlastest on mitu mensuuri maha pidanud Oskar Põder.
Rebaste füüsiliseks karastamiseks ja auasjade lahendamise õpetamiseks mensuuri teel olid pauktunnid. Tallinnas peeti pauktunde vapisaalis (Tartus oli selleks spetsiaalne pauktuba) tavaliselt enne õlleõhtut. Alguses õpetati rebaseid end rap iiriga kaitsma passiivselt, s.o. ilma vastulöögi õiguseta, hiljem peet i aga rapiiriskandaale.
Tallinnas võtsid pauktunnist osa ka vilistlased ja „vanemad semestrid“ Oskar Põder, Gustav Simulson, Ottokar Schreitmann, Herbert Kaarmann, oldermann Mihkel Tasur jt.
Rapiirilöökide alla sattuv pool või pooled võtsid maha kuued ja ajasid selga tugevast presendist hamed. Pea ja näo kaitseks oli kape – suur ja tugev nahkkiiver, kätte tõmmati armeeritud kinnas, mis ulatus peaaegu õlani. Pauktundides kasutati nüri teraga rapiire (mensuuril aga teravaid kui habemenuga). Passiivse kaitse puhul hoidis rebane rapiiri, tera ülespoole ettesirutatud käes, seistes ise küljega pealelööja suunas. Selles asendis pidi ta end kaitsma vastase rapiirilöökide eest. Smissi (sisselöögi) korral jäi rindkerele sinine vorp. Rapiiriskandaali puhul oli löögiõigus mõlemal, kuid rapiiridega varustatud sekundantide valvsa pilgu all. Auasjade lahendamine mõõgaga on järk-järgult oma aktuaalsust kaotanud.
Kord sain rapiiriga võimsa hoobi vastu rinda, pealtvaatajate imestuseks jätkasin rahulikult enda kaitsmist. Pealelööja vil! Oskar Põder küsis mult, kas mul valus ei olnudki. Vastasin eitavalt. Suur oli aga mu üllatus järgmisel hommikul – pistnud sõrmed ülemisse vestitaskusse, leidsin sealt klaasikillud. Smissi võttis vastu minu kahekordne taskupeegel, mida tolle aja kombe kohaselt kanti vestitaskus.
Peale õlleõhtu ametlikku osa läks kella 12 paiku enamik sv! sv! koju. Minu tee kulges üle Vabaduse platsi ja Komandandi tänava Toompeal Söörensi tänavale. Teekond oli parajasti nii pikk, et oli mõnus magama minna. Tänaval liikusime vaikselt, vahel juhtusid ka mõned naljakad seigad. Viktor Rikken armastas Linnaraamatukogu ees gaasilaterna posti otsa ronida ja valgust vähemaks reguleerida. Karl Feierbach tegi autoga Vabaduse platsil vigursõite jne. Osa nooremaid vilistlasi, Ülo Maramaa jt., armastasid Vabaduse platsil olevat „Gloria“ öölokaali külastada.
Osa C!Q!-le jäänutest armastas maitsvat õhtusööki süüa. Vanemad vilistlased – Eduard Aule (asutajaliige 1897), Oskar Amberg (asutajaliige 1899), Johan Sihver (c. 1904/II) jt. – armastasid sakramendis konjakit maitsta. Nemad jõid peamiselt Prantsuse marke: Hennessyt, Martelli, Bisquit’d, hind 20 kr. kolm veerand liitrit. Kuna olin paljudega tuttav onu ja isa kaudu, olin sageli selles seltskonnas.
Pühapäeviti korraldati C! Q!-l kella-viie-teeõhtuid, millest võtsid osa ka vilistlased oma abikaasade ja pruudiikka jõudvate tütardega. Oli tore vaadata, kuidas alguses hakati käima patsidega, siis mõne aja möödudes ilmuti lokitud peadega. Teeõhtuid korraldasid vilistlaskogu naiskomisjoni liikmed. Eriti on meelde jäänud vil! Elmar Tambeki (c. 1921/I) ja sv! Karl Wariku (c. 1918/II) abikaasad, kes olid teeõhtute korraldajad ja pärisid meilt igasugu asju. Elmari poeg oli ülikooli astumas, seega tundis ema huvi, mis seltskonda ta satub. Teeõhtutel istuti pikkade maitsekalt kaetud laudade ümber ja löödi vil! V. Sellingu kingitud raadiogrammofoni saatel vapisaalis tantsu.
Sagedasti võtsid teeõhtutest osa vil! vil! Jakob Roonemaa, Anton Teetsovi, Nikolai Viitaku, Edmund Schiferi jt. perekonnad.
Kuna Tartus toimusid ka mitmed muud üritused, millest osavõtt oli vajalik, tuli seal käia kord või kaks semestris. Tavaliselt sõitsime, vaatamata tema kallidusele, Tallinn–Berliin kiirrongi teises klassis, kuna kolmandas klassis ei tohtinud tekliga sõita. Sõitsime grupina ja jõudsime Tartu just C! Q!-le mineku ajaks. Rongi oli sageli saatmas Eesti Raudtee ekspluatatsiooniameti ülem vil! Elias Kasak (c. 1932/II).
Iga liikme surma puhul kuulutati välja lein ja konvent võttis enda peale matuse korraldamise. Algselt paigutati kadunute juurde frakkides särpide ja rapiiridega varustatud kuuest seltsivennast koosnevad ööpäevased valved, hiljem tehti seda ainult matusetalituste ajal. Minul tuli paaril korral olla tsiteerimisõigusega matusekorraldaja. Viimaseks kujunes vil! Vabadusristi kavaleri kolonel Artur Perna matus, mille rongkäik 1940. a. mais kulges jalgsi Vene tänava C! Q!-lt Rahumäe kalmistule.
Vironia lipu transpordiks ja matuste korraldamiseks sain tavaliselt vilistlaselt Oskar Kersonilt lahtise auto. Vil! Artur Perna suurejoonelise matusega oli mul palju muresid, mis algasid Vene tänaval C! Q! ees matuserongi rivistamisega ja kulmineerusid Rahumäe kalmistul kaitseväeüksuse ja lippude rivistamise, pärgadepaneku järjekorra määramise ja muude tseremooniatega. Eluajaks on meelde jäänud, kui olin C! Q!-le tagasi jõudnud ja kadunu mälestuseks napsuklaasi tühjendanud, kuidas mu pinge langes ja võisin end tunda sõprade ringis rahulikult – kõik oli ju läinud ilma suurte viperusteta, kogemustepagas tuli aga suur. Sel perioodil ilmus Tallinna spetsiaalne matuseauto ja tekkis üldine arvamine, et edaspidi sõidame autodega.
Regulaarselt toimusid rebaste ja pärisliikmete külaskäigud jõukamate vilistlaste juurde. Palju kõmu tekitas 1936. a. toimunud külaskäik vilistlaskogu esimehe, dipl. ing. vil! Konrad Mauritza (asutajaliige 1900) juurde. Oldi teadlik, et seal majas tarvitatakse alkoholi õige tagasihoidlikult. Oldermann aga saatis sinna noormehed, kes olid eriti napsulembesed. Noored humanitaarteaduste tudengid arvasid, et seal hakkab igav ja mõtlesid välja kaksteist riugastega küsimust, mida võiks lõunalauas arutada. Üks küsimus oli, et kui ookeani visata kivi, kas ta kõrge vasturõhu tõttu jääb hõljuma või vajub põhja.
Mina võtsin osa väga esinduslikest külaskäikudest vil! vil! Adolf Lauba, Juhan Sihveri ja Oskar Kersoni juurde. Viimases kohas istus peremees laua otsas ja tema paremal käel oli koht ette nähtud vil! Ludvig Parkasele, kuna aga viimane hilines, algasid serveerimised minust, pidin olema väga tähelepanelik, et etiketi vastu mitte eksida.
Kokkupuuteid vilistlastega nende kodudes tuli ette nii mõnigi kord. Vilistlaste Villem Reinoki ja tema poegade Voldemari ja Leo juures Tallinnas Järve tänaval olen üsna mitmel korral elanud. Laekurina käisin vil! kindral Gustav Jonsoni juures, kuna ta oli „juhtseri“ seisusesse sattunud.
Sv! Leonid Kohlap oli kirglik revolvrite, brauningute jt. väikelaskeriistade koguja, hüüdnimega „Püstol“. Ta elas Koplis „sturm freie bude“ peal (vaba olemisega elupaik, kus võis ka mürtsu teha). Kui teda esimest korda külastasin, lasi ta minu tervituseks kuuli puitlakke. Hullem lugu juhtus minuga Tartus, kui olin veel krasserrebane. Peale kommersi perekonnaõhtu lõppu sõitsime suurema seltskonnaga Karl Pärli kutsel sv! sv! Saralite professorist isa korterisse, mis asus ülikooli loomakliinikus. Seal lasi keegi kummutitagust seina jahipüssiga, nii et krohv lendas ja daamid olid mures oma tualettide pärast.
Hinnang
Tallinna Tehnikaülikool ja korp! Vironia andsid vajalikud teadmised, oskused ja seltskondliku lihvi insenerina töötamiseks. Praktika on tõestatud, et Tallinna Tehnikaülikooli, resp. TPI Teise maailmasõja eelse õppekava järgi lõpetanud on võimekad insenerid. Ülikooli professorid andsid üliõpilastele sügavate teoreetiliste ja praktiliste teadmiste kõrval ka oskuse iseseisvaks tööks tehniliste ja mõnevõrra ka majanduslike küsimuste lahendamisel. Lai silmaring võimaldas neil hõlpsasti orienteeruda nii idas kui ka läänes.
Kui võrrelda ülikoolis omandatud tehnikaalaseid põhiteadmisi nendega, mis kehtisid minu pensionile jäämisel, siis võin öelda, et kõik on jäänud paika, küll on aga toimunud paljude nähtuste avardumine ja selle tulemusel tehniline progress. Eriti kardinaalsed muutused on siiski toimunud materjalide, aatomi sisemise energia, kosmose uurimise, bioloogia, tahkisefüüsika ja informatsiooni valdkonnis. Nendel aladel oli mõnel perioodil tõesti nii kiire areng, et mõne aasta järel oli vaja inseneridele täiendõpet korraldada.
Üliõpilaskorporatsioonides ja seltsides omandatud väärika käitumise, kõne- ja suhtlemisoskusel on oluline koht haritlase edukas töös.