Korporatsioon Vironia 1900–2000

Korporatsioon Vironia 1900–2000

Table of Contents
1. [TRÜK=0%] Soomusrongiga Tartusse ja kaugemale Hans Saar	000
Sõtta siirdumas	000
Tartusse-Elva	000
Petserimaale ja Põhja-Lätisse; „Landeswehr’i sõda“	000

Chapter 1. [TRÜK=0%] Soomusrongiga Tartusse ja kaugemale Hans Saar 
Alljärgnev on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The following is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 

REDIGEERIMISE KROONIKA (VIIMASED ETAPID ETTE)
* 20011110T223451Z
  __{t.karmo} tippis Vironia 1972.a. aastaraamatu järgi 

KVALITEEDIKONTROLLID
!_{t.karmo} kontrolligu tippimise korrektsust 
  sõnasõnaliselt PostScript'i poognatelt
  __TEHTUD@20011110T223451Z
!_filoloog {p.sarevet} kontrolligu keelt 
  (_ereiti soovitav on siin kontrollida komasid)
Ülaltoodu on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The foregoing is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
Sõtta siirdumas
Sügisest 1917 kuni detsembrini 1918 olin kodus ja tegin talutööd. Kui aga peale saksa vägede lahkumist punavägede laviin igast küljest Eestisse hakkas voolama otsustasin vabatahtlikult Eesti kaitseväkke astuda ja sõitsin selleks Tallinna. Seal kuulsin, et korp! Vironia Riias otsuse oli teinud in corpore Eesti rahvaväkke astuda ja selleks Tallinna sõitnud. Neljandal detsembril oli nende koosolek „Estonias“ ja mina jõudsin ka parajaks ajaks kohale.
Kõik soovisid astuda Ratsarügementi, et kol. Jonsoni [Gustav Jonson, c. 1901/II] juhatuse all Eesti eest võidelda. Vormimise ootamiseks asetati meid korterisse Kreutzwaldi tänavale vil! Mauritza [Konrad Mauritz, asutajaliige 1900] majasse. Samuti paigutati ka sinna hulk maalt kokku tulnud vabatahtlikke, kes kõik tahtsid ratsaväkke astuda.
Maja oli nelja-viie kordne uus ehitus. Toad olid õllekottidega raudvoodeid täis magamiseks. Kas meie ka sõime seal, või käisime mujal, seda ei mäleta. Ootasime nädala või paar, kuid asi ei tahtnud edeneda. Kuulsime, et varustuse puudus on ka vormeerimise takistuseks. 
Vahepeal oli meie maja tugevasti kannatanud. Maalt tulnud mehed ei oskanud veeklosettidega ümber käia ja ajasid need varsti umbe ja kuna uut vett ikka juurde tõmmati, ujutas vesi põrandad üle ja tilkus sorinal lagedest alla. Paljud uksed olid kannatada saanud, eriti vedrusulgejatega välisuksed. Nende raamid olid seintest lahti põrunud ja ähvardasid seintest välja kukkuda. Elamine selles majas muutus lausa ebamugavaks. 
Seni kui meie Tallinnas ootasime, käis frondil võitlus edasitungiva vaenlasega. Tallinna toodi haavatuid ja surnuid. Üks esimesi viroonlasi, kes lahingus saadud haavadesse Tallinnas suri, oli sv! H. Kahro [Aleksander Kahro, c. 1911/II]. Meie, viroonlased, moodustasime tema matusel auvalve ja andsime haua juures jumalagajätmiseks kogupaugu. See oli minule esimeseks pauguks sõjaväe püssist lasta.
Jõulu ajal tuli käsk frondile minna. Meid oli soomusrong nr. 1 dessantroodu määratud. Saime riietuseks valge lambanahkse poolkasuka ja vene sõjaväe talimütsi („papaha“), jaapani sõjaväe püssi ühes puldanist padrunitaskuga ja sõjaväe seljakoti. Muu riietus oli oma.
See oli jõulupühade ajal, päeva just ei mäleta, kui meie salk – umbes viiskümmend meest – Balti jaama poole sammus. Suuremal jaol olid pastlad jalas ja paljudel oli nende külge ka kannused seotud, sest mehed ei tahtnud nii kergesti oma ratsaväe seisusest loobuda. Mõnedel olid ka mõõgad vööl. Nii meie marssisime siis aovalgel pastalde patsudes ja kannuste klirisedes läbi linna rongile, mis meid Aegviidu jaama viis. Siin ootas meid soomusrong nr. 1, mille ülemaks oli kpt. Irv.
Soomusrong koosnes kaubavagunitest, milledele oli kolmkahesandiku- või pooletolline raudplaat peale polditud. Kuna see aga spetsiaal-, n. n. soomus-, kuulide eest hästi ei kaitsnud, siis oli allapoole veidi üle istuja inimese peakõrguse laudvoodri ja seina vahele umbes ühe jala paksune liivakord lisatud. Lae all olid laskeaugud ja keset vagunit seisis raudahi ja ümberringi seinte ääres puupingid. See oli dessantvagun. Neid oli neli või viis. Peale selle olid rongi kaitse kuulipildujate vagunid, staabivagun ohvitseridele, köögivagun ja rongi eesotsas suurtüki platvorm ja rongi keskel vedur.
Meie salk, umbes kümmekond meest, nende hulgas vist neli viroonlast – Kannelaud [Jaan Kannelaud, c. 1918/II], Leoke [Elmar O. Leoke, c. 1914/II], Onno [Aleksander Onno, c. 1918/II] ja mina – viidi ühe dessantvaguni juurde. Vagunis istus paarkümmend meest üliriietes ja mütsides. Istuti koomale, et meile ruumi teha. Mahtusime parajasti kõik istuma. Mul käis mõte peast läbi: „Aga kuidas meie öösel magame?“ Põrandal ruumi selleks ei jatkunud. Meie uustulnukad hakkasime nõu pidama. Õnneks oli jaamas mitmesugust ehitusmaterjali, muuseas põõnadega kokku lastud laudluugid. Nendest ehitasime vaguni mõlemale otsale teise korra peale, millel mõnus oli pikutada. Ka alumisele korrale ehitati mõlemale poole pinkidekõrgused magamislavad. Nii sai terve meeskond korraga magada.
Tartusse-Elva
Järgmisel päeval olime juba lahingus. Meie ülesandeks oli Lehtse mõis vaenlastelt ära võtta. 
Liikusime mööda võsast maastikku. Eespool paistis lai lumine väli sõnniku hunnikutega, selle taga valgeks krohvitud mõisa hooned. Peatusime veidike kõrge kraavi valli varjul ja tõmbusime ahelikuks. Kuulid vingusid tihedasti üle meie peade. „Üles ja edasi!“ kõlas komando. Kargasime üle valli ja liikusime kiiresti mõisa poole, ikka sõnniku hunniku varjule. Sealt andsime paar pauku ja jooksime edasi järgmise taha. Meid toetasid kaks kerget kuulipildujat. Vaenlase poolt kuuldus ka kuulipilduja plaginat, aga meid need kuulid ei tabanud, ka vaikis see kuulipilduja pea. Mida lähemale meie mõisale jõudsime, seda hõredamaks muutus vaenlase tuli ja kui meie hoonete vahele olime jõudnud, polnud ühtegi vaenlast leida, ainult verejälgi oli paaris kohas näha. Saime saagiks ühe kuulipilduja.
Pärast kuulsime, et meie kerge võidu põhjuseks oli ühe meie meeste salga nupukus ja vahvus: nad olid vasakult tiivalt vaenlasele selja taha hiilinud ja ta kuulipilduja tule alla võtnud.
Paari päeva järele olid meil täid seljas. Päeval nad suurt ei seganud aga õhtul kui vagun soojaks läks, ei tahtnud nemad magada vaid jooksid ringi ja segasid meie magamist. Püüdsin nende vastu esiti vahvasti võidelda. Mäletan, kui istusin jaama esisel ühe liipri hunniku otsas, kasukas palja ihu peal, ja noppisin särgist täisid. Kui töö valmis, siis oli umbes ruutjala suurune lapp lund nendest putukatest hall. Pärast nägin, et see töö vähe tasus. Põhjalikku puhastust sain ainult saunas teha, aga sinna viidi harva ja ka see aitas ainult lühikeseks ajaks. Nendega tuli harjuda.
Meie jatkasime esialgu taganemist, sest jalavägi taganes ja vaenlane ähvardas meie teed seljatagant ära lõigata. Nüüd viidi meie rong Tallinnasse remonti ja mehed said saunas käia. 
Tagasi frondile jõudes algasime kohe pealetungi. Meie jõud olid nüüd kasvanud, sest ka soomusrong nr. 3 oli jõudnud rindele. Mäletan, meie rong sõitis tasa metsa vahel ja jõudis ühele lagendikule välja. Äkitselt hakkas meie suurtükk paukuma ja kuulipildujad ragisema. Lagendikul üsna meie lähedal liikus vaenlase ahelik. Hüppasime vagunitest välja ja tormasime neile kallale. Kaua see madin ei kestnud. Muist vaenlastest langes, teised jooksid laiali, mõned võeti ka vangi. Selgus, et see punaste salk oli Tartu kommunistliku polgu osa, kes oli meie vastu pealetungil. Meie meeste meeleolu tõusis suuresti ja järgmisel päeval vallutasime uuesti Aegviidu. 
Järgmisel hommikul Aegviidust edasi tungides, märkasime ühes orus asuva küla juures ratsanikku kihutavat. See oli kahtlane. Meie avasime sellele tule. Järsku jooksis külast suur salk mehi välja, osa jala, osa ratsa, ja hakkas mäenõlva pidi kaugemale lippama. Neile anti tuld ja dessantkommando tormas külasse sisse. Meie ei leidnud sealt esialgu inimese hingegi, sest venelased olid põgenenud ja külarahvas oli varjule pugenud. Leidsime hobused koormatega, mis kiire põgenemisega olid maha jäetud. Ja teisel pool küla väljakul asus vaenlase patarei: kolm kolmetollist suurtükki, nende vahel eelikud ja laskemoona kastid.
Olin esimesena patarei juures. Varsti jõudsid ka teised järele, nende hulgas üks endine suurtükiväelane. Pöörasime ühe suurtüki otsa põgenikkude poole ja andsime neile paar pauku järele.
Oli tööd, kui selle sõjasaagi läbi sügava lume rongile saime vedada, sest otse raudteeliini juurde ei viinud külast ühtegi teed. Äravõetud suurtükid olid uued. Seda leides vahetasid meie patarei mehed oma ärakulunud suurtüki toru uue vastu ümber. Äravõetud küla nimi oli Jäneda. 
Selsamal päeval edasi liikudes leidsime ühe raudtee ülesõidu juures maha jäetud kuuetollise välihaubitsa. Sel olid aga mõned osad ära võetud, nii et ta kohe tarvitamiskõlbulik ei olnud. Paistis, et raudtee ümbruses vaenlane üsna paanikas oli ja sõjariistu maha jättes põgenes. Selgituseks peab ütlema, et sellel ajal ka jalavägi uuesti oli hakanud peale tungima, sest välisabi oli kohale jõudnud ja meeste moraal oli suuresti tõusnud.
Varsti vallutasime ka Lehtse jaama. Edasi Lehtsest Tapa poole liikudes tuli takistus. Mõned kilomeetrid enne Tapat oli üks väike raudteesild purustatud. Selle silla parandus oleks tühine töö olnud, sest remontrong oli kohal. Aga sild seisis vaenlase patarei tule all ja see tuli oli täpne. Katsuti öösel parandada, aga vähese eduga. Siis otsustas meie juhatus teistmoodi toimida. Soomusrongide nr. 1 ja 3 dessandid alustasid kallaletungi Tapale ja rongide suurtükid toetasid neid tulega.
Esiteks oli metsatukk läbida ja siis tuli tõusev mäenõlvak üksikute põõsaste ja kividega. Vastane tulistas üsna kõvasti, aga ma ei näinud, et keegi minu läheduses oleks haavata või surma saanud. Võis järeldada, et vaenlane oli ebakindel ja paugutas ainult oma julgustuseks. Varsti hakkasid paistma Tapa alevi majad. Meie lähemale jõudes rauges vaenlase vastupanu ja varsti olime alevikus sees. Saime hea trobikonna vange ja ühte teist sõjasaaki. Läks umbes pool päeva või enam, kui sild suudeti ära parandada ja soomusrongid meile Tapale järele jõudsid. Tapa vallutamine oli 9. jaanuaril 1919.
Veel samal päeval pööras soomusrong nr. 1 Tapalt Tartu poole. Tamsalu jaama juures seistes nägime eemalt pikka regede voori lähenemas. Tõmbusime jaama hoone varjule ja ootasime. Tee tegi just jaama taga ühe käänaku nii, et tahapoole polnud näha, mis ees sündis. Kõik reed, mis käänaku taha pöördusid, nabisime järjest kinni. Igal reel oli kolm-neli meest, eestlast. Regesid võis olla kuni kakskümmend.
Algas meeste ülekuulamine. Mehed seletasid, et enamlased on neid mobiliseerinud ja punaväkke määranud. Aga et neil mingeid ametnikke saatmas polnud ja ka mingeid dokumente, mis nende juttu oleks tõendanud, paistis asi kahtlane. Lõpuks selgus, et nad eesti punased olid, kes vabatahtlikult enamlaste poole võitlema läksid. Viisime nad kõik Tapale ja andsime seal teistele väeosadele üle, ise liikusime edasi. Kiltsi jaamas olid ainult mõned raudteelased. Rakke jaamas saime sõjasaagiks ühe korras patarei. Kuidas see sündis, ma ei mäleta. 
Rakkest Jõgevani oli raudteeliin meie jalaväe poolt juba vallutatud. Voldi jaama juures oli meie soomusrongidel vaenlase patareidega suurtükivõitlus, kuni need taganesid. Siis vallutasime Voldi mõisa. Äksi kirikumõis oli veel punaste valduses ja seal oli nende patarei, mis meile kõvasti tuld sülitas. Meie dessant liikus nüüd ltn. Ratasepa juhtimisel ööpimeduses raudtee äärest üle Mudajõe luha. Luht oli libeda jääga kaetud. Patarei tulistas meid šrapnellidega, peale selle ragistasid kaks kuulipildujat, rääkimata püssitulest. Kuule sadas tihedasti jääle, igaüks lõi jääd tabades sinist tuld, kuuldus paremalt ja pahemalt hõikeid haavamistest. Otsustasime taganeda. Liikusime käpakil tagasi, ise tulistades. Niiviisi taganedes kukkusin järsku jõkke. Seal kohal oli jõgi lahti. Vesi ulatus rinnuni, aga jõe kaldad olid kõrged ja libeda jääga kaetud. Kõigi katsete peale vaatamata ei saanud ma jõest välja. Liikusin nüüd mööda jõge edasi ja silmasin ühte paju põõsast. Selle juurtest ja okstest kinni hoides sain lõpuks kaldale.
Teised olid vahepeal juba kaugele tagasi läinud. Kui neile järele jõudsin kanti parajasti haavatuid kokku. Neid oli kaheksa meest ja kõik olid raskesti haavatud. Moodustasime sinelitest ja püssidest kanderaamid ja hakkasime haavatuid rongile tassima. Ehk küll neli meest ühte haavatut kandsid, oli see töö sügavas lumes väga raske ja rongile jõudes higistasin ma kõvasti. Aga see päästis mu külmetamisest. 
Veidi aja pärast jõudis meile järele soomusrong nr. 3. Nüüd liitusid rongide dessandid ja mindi uuesti pealetungile, aga natukene kaugemalt, et mitte jälle libedale luhale sattuda. Meie ei jõudnud kaugele, kui kuulsime vaenlase patarei ärasõidu mürinat. Meie tõmbusime ka tagasi. 
Nüüd liikusime edasi Tartu poole. Rongile oli võetud ka ltn. Kuperjanov oma partisanidega ja veel üks teine jalaväe osa. Hommikupoole ööd oli meie rongil äge võitlus vaenlase soomusrongiga Jänese silla juures, mis lõppes sellega, et vaenlane sai täistabamuse oma suurtüki platvormile ja taganes kiires korras Tartu poole. Vaenlase jalaväe osad, mis soomusrongi toetasid, põgenesid ka minema. Jänese sild üle Emajõe langes tervelt meie kätte ja tee Tartusse oli vaba. 
Rongid liikusid edasi Tartu poole ja väikese valgega jõudsime suure lageda välja äärde, mille taga paistsid Tähtvere mõisa hooned ja park. Suurem osa meie dessandist koos ltn. Kuperjanovi partisanidega hakkasid ahelikus Tähtvere mõisa poole liikuma. Rongid toetasid neid suurtüki tulega. Vaenlane andis esiotsa vastu tihedat püssi ja kuulipilduja tuld. Ka üks suurtükk paukus sealpool. Väiksem osa meie dessandist jäeti rongile, sest kavatseti Tartu jaama sisse sõita ja seda vallutada. Kui meie ahelikud edasi jõudsid, hakkas vaenlase tuli vaibuma. Pärast kuulsime, et siin meie vastaseks oli üks läti punastest polkudest, mis oli vaenlase eliitvägi.
Meie soomusrong hakkas nüüd teed parandades Tartu jaama poole liikuma ja umbes keskpäeva aegu sõitsime kaunis kena kiirusega jaama sisse. Näis, et meid siin niipea ei oodatud. Tartu jaama ees seisis pikk toidumoona ja varustuse rong ühes veduriga, mis tervelt meie kätte langes. Peale selle oli veel hulk vaguneid. Jaama eelsel platsil seisis valmis ärasõiduks üks raskem välisuurtükk, hobused olid ees ja mehed istusid pukis. Meie tule peale langes üks hobune surnult maha ja nüüd oli suurtükk liikumisvõimetu. Ma ei mäleta, palju suurtüki meeskonnast langes, aga ellujäänud kadusid nii kiiresti, et kolme ei jõudnud lugeda. Mäletan, kuidas kaks meest kassi väledusega ülge kõrge plangu ronisid ja ühte aeda kadusid.
Nüüd liikusime linna poole kusagil vastupanu leidmata. Inimesed tervitasid meid rõõmsate nägudega. Aknad tehti lahti ja sealt lehvitati meile käte ja rättidega.
Pikkamööda valgusid meie mehed linna mööda laiali. Olin üksi, kui Tähe tänaval ltn. Kuperjanovit kohtasin. Tema oli ka üksi ja tulistas ühte venelaste salka, mis Tähe tänavat mööda Ropka poole põgenes. Liitusin temaga ja kahekesi ajasime neid uulitsa nurkadel tulistades kuni Ropkani taga. Mõned neist langesid, aga raudteevalli taga tõmbusid nad ahelikku ja hakkasid meid tulistama. Meie ei suutnud kahekesi midagi ära teha ja jäime abi ootama. Kui meile lõpuks kümmekond partisani appi jõudsid olid venelased kadunud.
Läksin nüüd raudteejaama tagasi. Seal olid meie mehed parajasti vallutatud moonarongi revideerimas. Sealt leidsime kraami, mis meeled rõõmsaks tegi: mitu vagunit lihakonserve, juustu, võid jne., isegi mitu tünnitäit saksa marmelaadi. Ühe väikese tünni sellest viisime kohe oma vagunisse. Seda oli hea leiva peale määrida. Keegi ei tahtnud nüüd enam meie harilikku toitu süüa. Meie raudahju pealne oli alatasa liha konservipurke täis, mis sinna soojenema oli pandud. Aga mõne aja pärast oli sellest isu täis ja varsti oli isegi konservi hais vastik.
Rongid liikusid nüüd Tartust Elva, aga siit meie edasi ei pääsenud, sest sügava Elva jõe sild oli põhjalikult purustatud ja selle parandamine võttis aega. Elva ümbruses oli meie dessandil vaenlasega mitmeid kokkupõrkeid.
Petserimaale ja Põhja-Lätisse; „Landeswehr’i sõda“
Jaanuarikuu lõpul jäin ma haigeks ja olin esiti haiglas, siis puhkusel, ja jõudsin tagasi umbes kuu aja pärast. Siis oli rong Võru jaamas, kus puust jaamahoone oli nagu kangest tuulest külje peale viltu vajutatud, sest üsna lähedal oli üks vaenlase dünamiidi vagun plahvatanud.
Soomusrong sõitis varsti Irboskasse. Siin oli vaenlase pealetung täies hoos ja meie jalavägi taganes. Meie kolm soomusrongi aga jäid veel mitmeks päevaks Irboska jaama, et vaenlase pealetungi hoogu sellega pidurdada. Olime peaaegu sisse piiratud ja mürske sadas meile igalt poolt kaela. Jaama lähedal oli suur vene küla, sealt käisid dessandid vaenlast mitu korda välja ajamas. See küla läks meie suurtüki tulest mitmel korral põlema, aga venelased olid vahvad kustutama, selleks olid neil suured tünnitäied vett valmis seatud. 
Öösiti olid valvepostid ümber jaama välja pandud. Ühel niisugusel valvepostil olles sain mürsu lõhkemisest kõvasti põrutada. Pea käis tükk aega ringi, vasak kõrv kumises ja ajas pilli. Selle kõrvaga kuulen praegugi kehvasti. Viimaks asus vaenlane mäe järsakule, mis otse raudteeliini ääres asus, ja loopis sealt käsigranaate alla rööbastele. Meie suurtükid ja kuulipildujad ei saanud sinna tulistada. Nüüd pidime tagasi tõmbuma, muidu oleks taganemise tee kinni pandud.
Meie taganemine kestis edasi. Lõpuks pidime ka Petseri loovutama. Aga märtsikuu lõpul vallutasime Petseri uuesti. Enne seda oli Plüssa silla juures meie soomusrongil mitme vaenlase soomusrongiga kõva lahing. Meie suurtüki juht Sabolotnõi laskis vaenlase soomusrongi platvormi puruks ja sellega oli sild vallutatud. Petseri alevi uuesti vallutamisel võttis meie dessant vaenlaselt ühe välipatarei ja palju laskemoona. Ka teistes kohtades käis meie soomusrong jalaväel abiks.
Ükskord sõitis meie dessant Antsla jaamast küüdimeestega Mõnistesse. See oli kahekümne viie–kolmekümne kilomeetri kaugusel. Vastse Roosa mõisa juures oli meil vaenlase eelpostidega esimene kokkupõrge. Nii kui meie regedelt maha kargasime ja ahelikku asusime, tahtsid küüdimehed hirmu pärast minema kihutada ja meid jalameesteks jätta. Tulistamisega ähvardades sundisime neid paigale ja jätsime mõned mehed neid valvama. Mõisa vallutamisel läksime vaenlasega segi nii, et ei teadnud, keda tulistada. Mina olin kergekuulipilduja mees ja jõudes mõisa hoonete vahele vaatasin ümber ühe maja nurga mõisa õue peale. Seal oli paarkümmend meest täpselt samuti riides kui meiegi. Imestasin, kuidas meie mehed nii ruttu siia said, ja astusin lagedale. Tagasi vaadates nägin oma mehi alles lähenemas ja nüüd sain asjast aru. Aga oli juba hilja, vaenlased olid kadunud. Küll oli kahju, et neile kuulipildujaga head valangut ei annud. Kaotasime selles lahingus kaks või kolm meest surnutena.
Peale selle käis meie rong kaks korda Stackelni jaama juures just lõuna pool Valka. Esimesest lahingust mäletan vähe. Tean, et liikusime jõe orus soisel maastikul. Vaenlane tulistas meid raskete suurtükkidega nii, et hiigla mulla mättad õhus lendasid. Kuidas lahing lõppes ei mäleta, aga ltn. Semper, kes oli seekord meie dessandi juht, sai kõhust haavata. Aitasin teda tagasi rongile kanda.
Teine kord lõppes meie sõit Stackelni alla päris kurvalt. See oli aprilli lõpul. Oli õhtupoolik. All orus raudteel seisis kolm soomusrongi ja ootasid pealetungi käsku. Üleval kõrgel kaldal liikus jalavägi. Meie ootasime ja ootasime, aga pealetungi käsku ei tulnud. Läks juba videvikuks ja siis tuli teade, et meie soomusrongide diviisi juht kpt. Irv on surma saanud. See teade rabas kõiki. Soomusrongide pealetung jäi ära ja nad liikusid Valka tagasi. Pärast kuulsime, et kpt. Irv oli oma hulljulguse ohvriks langenud. Ta oli sammunud maanteel soomusauto ees vaenlase poole, kui kuul teda tabas. Jalavägi oli siiski lahingu võitnud ja vaenlase Koiva jõe taha surunud. 
Järgmisel õhtul nägin kpt. Irve kirstu, kui see seisis lillede keskel lahtises kaubavagunis Valga raudteejaama ees. Sealt algas kpt. Irv oma viimast reisi koju poole. 
Kpt. Irv oli üks paremaid Vabadussõja-aegseid väejuhte. Ta oli esiti meie soomusrongi juht ja pärast soomusrongide diviisi ülem. Soomusrong nr. 1 sai nüüd oma nimeks „Kapten Irv“.
Maikuuks 1919 oli soomusrong „Kapten Irv’e“ koosseis tublisti muutunud lahinguist langenute, haiguste, haavamiste ja komandeerimiste tõttu. Ma ei tea täpselt, kui palju seal viroonlasi alles oli, kuid arvan, et vast neljandik kuni kolmandik endisest koosseisust. Meie dessantvagunis oli viroonlasi veel kaks: J. Kannelaud ja mina. Meid määrati nüüd rongikaitse kuulipildureiks ja dessandis käimine jäi ära. Uus elu oli palju mugavam: saime omaette magamise narid ja võisime ennast putukatest puhtaks teha. Kuid muidugi ei olnud enam neid seiklusi, mida dessandis käimine pakkus. Sellisena tegin veel kaasa Pihkva vallutamise ja „Landeswehri sõja“.
Viimasest jutustan ühe episoodi. See oli juuni lõpul. Landeswehr oli löödud ja meie väed kavatsesid tema jäänused ka Riiast välja lüüa, aga siin astusid liitlased (inglased ja prantslased) vahele ja sundisid meid vaherahu tegema. Just enne vaherahu sõlmimist seisis meie soomusrong valvel Riia all. Koht oli keset hõredat aga kõrget metsa. Veduris oli tuli sumbutatud, et mitte suitsuga vaenlasele oma asukohta reeta. Ilm oli soe ja ilus. Ltn. Sabolotnõi, meie suurtükitule juht, seisis suurtüki platvormi kõrval raudtee ääres ja jutles paari teise mehega. Meie kuulipildurid olime samuti väljas na nautisime ilusat ilma. Üks vaenlase kerge patarei otsis meid oma tulega. Ta andis kogupauke ja mürsud langesid kord kaugemale, kord lähemale. Sellega olime meie aga harjunud, sest rong oli sajad korrad vaenlase tule all seisnud, isegi mitme patarei tule all korraga. Järsku lõhkesid mürsud meie suurtüki platvormi ümber, killud lendasid hulgudes laiali ja suits tõusis. Meie jooksime ettepoole ja seal lamas ltn. Sabolotnõi. See mees, kes sajad suurtüki duellid vaenlase soomusrongidega oli pidanud ja neid alati võitnud, oli nüüd mürsu killust silmapilkselt surma saanud. Ta tõsteti vagunisse ja rong liikus tagasi.
Meie meeste tuju oli väga halb. Õhtul vagunis hämara tule valgusel istudes lauldi kurbe laule. See sündis sagedasti, kui mõni südamelähedane kaotus juhtus. Mul on paari niisuguse laulu esimesed sõnad meeles, nagu: 
Ära ilmal valu kaeba, 
Usu, tal on raudne rind;
Ta pilkama ja naerma
Igal ajal valmis sind.
ja 
Oh saja lumeke,
Minu hauda külmaks tee;
Seal varjul vaikne haud, 
Kus hiilgab risti laud. 
See kestis kuni uued sündmused vanemad tahaplaanile surusid. Ja sõja olukorras läks see kiiresti. Rõõmsatel momentidel oli soomusronglaste lemmiklauluks 
Läksin mina, läksin mina 
Läbi küla tänava: 
Vastu tuli neiu, 
Tegi lahti mulle värava! 
Oh sa poiss, seda sa ei tea, 
Kuidas sinu õnn võib õitseda pea!
Sellel laulul oli hulk salme, kõik lõppesid refrääniga „Oh sa poiss …“
Ltn. Sabolotnõi, kes oli rõõmus mees, armastas seda laulu sagedasti laulda. Kui ta suurtükituld juhtis ja mürsud hästi tabasid, kostis kohe: „Oh sa poiss, seda sa ei tea …“ Seda laulu lauldi laialt ka teistes väeosades ja seda võiks kutsuda Eesti Vabadussõja Tipperary’ks.
Suve lõpul 1919 komandeeriti mind soomusrongilt Sõjakooli ja sellega lõppes minu osa Eesti Vabadussõjas.