Korporatsioon Vironia 1900–2000

Korporatsioon Vironia 1900–2000

Table of Contents
1. [TRÜK=100%] Viroonlased Vabadussõjas Nikolai Viitak	000
Viroonlaste osad sõjategevuses	000
Panuse hinnang	000

Chapter 1. [TRÜK=100%] Viroonlased Vabadussõjas Nikolai Viitak 
Alljärgnev on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The following is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 

REDIGEERIMISE KROONIKA (VIIMASED ETAPID ETTE)
* 20010927T035212Z 
  __{t.karmo} tippis üliõpilaslehe 1935.a. erinumbri
    versiooni järgi 

KVALITEEDIKONTROLLID
!_{t.karmo} kontrolligu, et tippimine oleks õige
  __TEHTUD@20010927T035212Z
    __kontrollitud poognatelt, kahel eri korral
      (_kuna esimene kontroll leidis mitu viga) 
!_filoloog {p.sarevet} kontrolligu keelt 
  (_vajalik samm, kuna {t.karmo} tegi pisimuudatusi, 
    nagu ka seletatud „authorblurb“ paragrahvis) 
Ülaltoodu on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The foregoing is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
Viroonlaste osad sõjategevuses
Korp! Vironia asus enne [Esimest] maailmasõda väljaspool kodumaad Riia polütehnikumi juures. Juba tol ajal oli peale otseste kasvatuslikkude ülesannete Vironia peamiseks püüdeks oma liikmeskonnas arendada ja süvendada sooja suhtumist eesti rahvuslikesse küsimusisse. Võeti elavalt osa kodumaisest rahva- ja seltsielust ja õhutati peale õppetöö lõpetamist kodumaale jäämise mõtet. Selle tagajärjel jäigi viroonlasist suur protsent kodumaale tegutsema. Kuid Vironia kasvatuslik mõju osutus küllalt tugevaks ka selleks, et neidki liikmeid, kes oma teenistusliku eriala tõttu olid sunnitud laiali valguma suure Venemaa piiresse, jäädavalt ja tugevalt siduda eestluse ja oma kodumaa külge.
Vironia, aasudes [maalimasõja] ajal ajutiselt Moskvas ja pärast, Saksa okupatsiooni ajal, uuesti tagasi tulles Riiga, jäi eelmistele põhimõtetele ja kasvatuslikele suunadele truuks.
Ehkki Vironia kogu oma tegevuse vältel alati Eesti ja kodumaa huve oli kaitsnud, ja tegelikult kunagi oma kaastööd ega abi ei keelanud kui selleks oli vajadus, ilmnes korporatsioonis valitsev meelsus ja isamaa-armastus kõige kujukamalt Vabadussõja puhkemisel. 
Esimesel teatel, et Saksa okupatsiooniväed jätavad maha Eesti, vabastades piire, mida nemad seni olid kaitsnud ja et Vene enamlised väed juba sakslasile on kallale tunginud, ning ainult ootavad soodsat hetke Eesti ründamiseks, kutsuti Vironia ruumidesse 30. novembril 1918. a. ajaviitmata kokku koosolek, millest paluti osa võtma ka kõiki teisi Riia eesti üliõpilasi. Sellele koosolekule jõudsid ka Tartu üliõpilasorganisatsioonide asemikkude kogu esindajana ksv! Kaiv ja sõjaväe organisatsioonide poolt kapten Rotschild. Need mõlemad tõid ligemaid teateid üldisest olukorrast kodumaal. Ajutine Valitsus oli otsustanud piiride kaitset sakslaste taandumisel oma kätte võtta ja selle teostamiseks üleskutse avaldanud vabatahtlike kaitseväkke astumiseks. Sellele üleskutsele aga suhtuti nähtavasti umbusklikult ja loiult. Vabatahtlik mobilisatsioon ei edenenud kuigi hoogsalt. Kaitseväkke astujaid tuli kokku vähe. Tartu üliõpilased olid ostustanud olukorra parandamiseks minna igale poole maale laiali agiteerima, et selgitada noore riigi asutamise ja selle kaitsmise vajadust idast ähvardava hädaohu vastu.
Täiesti aru saades selgitustöö kasulikkusest ja hädavajalikkusest, pooldas Riia üliõpilaste koosolek siiski enam tegelikku kaitseväkke astumist, vist küll lõkkele löönud isamaa-armastusest ja sissekasvatatud kohusetruudusest tingitult. Kõik tahtsid isiklikult käed külge panna ja teistele eeskujuks olla. Koosoleku protokollidest nähtub, et peale kodumaa esindajate võtsid sõna ainult viroonlased, kes soovitasid otsekohest rahvaväkke astumist. Sellekohaseks kujunes ka koosoleku lõppotsus, mille järele kõik kohustusid 4. detsembri õhtul kell 8 kokku tulema Tallinnas, „Estonia“ teatrimajas spordiselts „Kalev’i“ ruumes. Peale selle otsustati Vironia ja Riia Eesti Üliõpilasseltsi nimel polütehnikumi tahvlile välja panna vastav teadaanne ja kaasakutse kõigile eesti üliõpilasile.
Vahepeal saabus Tallinnast kahekümne seitsme vilistlase allkirjaga kiri tegevkonvendile, milles soovitati in corpore võimalikult ruttu astuda loodavasse Eesti sõjaväkke. 2. detsembril peeti Vironias esmalt lahtine ja hiljem kinnine konvent, kus eelkirjeldatud avaliku koosoleku seisukoha kinnitamiseks otsustati ühel ajal ja lõplikult in corpore astuda Eesti rahvaväkke ja eelnimetatud tähtpäevaks kõigil ilmuda Tallinna.
Peab siiski tähendama, et leidus üks liige, kes esitas lahkumispalve. Kuid üldist tuju see ei rikkunud, võib olla liitis teised veel kindlamalt.
Riias viibivate tegevliikmete hulgast olid ohvitserid N. Viitak ja F. Tannebaum [Felix Tanner (Tannebaum), c. 1918/II] juba varemalt, novembri viimseil päevil, välja sõitnud, kelledest esimene saadeti Viru rindele 1. diviisi staapi ja teine lõuna rindele 2. polku. Ülejäänud kaasvõitlejad sõitsid Riiast välja 3. detsembril ühiselt ja omaette vagunis. Juba sel sõidul ei tahtnud vedurijuht, arvatavasti enamliste kalduvusiga, rongi kohale viia, teeseldes veduririket. Ainult vanemate mehaanika osakonna kaasvõitlejate kaasabil, kes isiklikult vedurile läksid ja selle käima panid, sundides tõrkujat vedurijuhti edasisõiduks laskeriistaga, toodi rong õnnelikult Valgani ja sealt harilikus korras Tallinna.
4. detsembril ilmusid kõik kaasvõitlejad kokkulepitud ajaks „Estoniasse“. Seal küsis vil! Gustav Jonson [c. 1901/II] veel kord, kas ei leidu soovijaid maale agiteerima minemiseks. Kõik eranditult eelistasid aga otsest rahvaväkke astumist ja rindele võitlusesse minekut.
29. novembril oli Ajutise Valitsuse Sõjaminister endise kaitseliidu ratsa-osakonna nimetanud Ratsarügemendiks ja selle ülemaks ning formeerijaks määranud rittmeister Jonson’i. Vististi tahtest võidelda oma kaasvõitleja juhatuse all, avaldasid kõik viroonlased soovi astuda Ratsarügementi. Et aga hobuste ja varustuse puudusel Ratsarügemendi formeerimine ei edenenud küllalt kiirelt, ja vahepeal lahingtegevus rindel täie hooga oli alanud, siis osa kärsitumaid astus teisisse väeliigesse.
Nii sai juba esimesil detsembripäevil soomusrongi nr. 1 dessantkomando esimeses lahingus enamlasiga Vaivara mägedes haavata sv! Aleksander Kahro [c. 1911/II], kes saadud haavadesse ka varsti Tallinna haiglas suri. Nimetatud lahingut juhatas dessantkomando ülemana sv! Viktor Arak [c. 1921/II]. Need viroonlased, kes alles Tallinnas ootasid lahingväljale saatmist, said oma esimese langenu matusest osa võtta.
Kaheksa viroonlast astusid admiral Pitka soovitusel mereväkke, kus neid määrati teenistusse sõjalaev „Lembitu’le“ ja kui ustavaid mehi mitmesse osakonda laiali paigutati enamluseohu tõkestamiseks meeskonnas. Pea kõik püsisid laevadel kuni sõja lõpuni lahinguist osa võttes. Peale selle teenisid kaks viroonlast Peipsi laevastikus. 
Et Ratsarügemendi komplekteerimine tehnilisil põhjusil ikka veel ei arenenud nii kiirelt, nagu seda soovis lahinguhimuline noorus, siis paljud läksid üle soomusrongidele, millega pääsis ajaviitmatult rindele. 
Lõplikult kujunes viroonlaste osavõtt Vabadussõjast arvuliselt ja väeliikide järele järgmiseks: 
•	Ratsarügemendis võitlesid oma lugupeetud ja hiljem üldiselt tuntud ja kõrgelt hinnatud vilistlase Gustav Jonson’i all kaheksateist viroonlast – nendest eskadroni ülematena ohvitserid Martin Holberg [c. 1918/II], Boris Jakob Leemann [c. 1926/II; käesoleva juubelialbumi autoreid]; sideülemana K. Riisikamp [Karl Riisikamp (Riisenkampff), c. 1915/II; hiljem lahkus Vironiast]; nooremohvitserina A. Balin [Aleksander Balin, c. 1915/II]. Teised teenisid allohvitseridena ja reameestena peamiselt koondatult ühte kuulipildurrühma, nende hulgas ka pärast üldiselt tuntud kauaaegne rahaminister Leo Sepp [Leo B. Sepp, c. 1910/II] ja arhitekt Edgar Kuusik [c. 1906/II].
•	Kümne mereväes teeninud viroonlase hulgas väärib erilist tähelepanu ksv! Voldemar Selling [c. 1908/II], kes PKÜ „Estonia“ selleaegse juhatuse liikmena, kui varustaja, kohustatud ei olnud rahvaväkke astuma, kuid siiski raskeil sõjaalgpäevil lahingutest ja dessantidest kuulipildurina osa võttis.
•	Soomusrongide koosseisu kuulusid kakskümmend kolm viroonlast, nendest paljud ohvitseridena, [kes tõusid hiljemas sõdadevahelises elus vastutusrikastele kohtadele] – teiste hulgas [pärastine] Krediit Panga president Peeter Kurvits [c. 1915/II]; [pärastine] siseministri adjutant Aleksander Tilger [Aleksander Tilgre (Tilger), c. 1918/II]; [pärastine] Tallinna tolliülem Erich Espe [c. 1914/II]; [pärastine] Põllutöökoja direktor Tõnis Kind [Tõnis Kint (Kind), c. 1918/II]; [pärastine] „Estonia“ teatrimaja kauaaegne direktor Hanno Kompus [Hanno (Johannes) Kompus, c. 1909/II; käesoleva juubelialbumi autoreid], kes alglahingud kaasa tegi Ratsarügemendiga; ja teised.
•	Suurtükiväes oli üksteist viroonlast, [hiljemas elus] tähtsamail kohtadel kauaaegne rahaminister Georg Vestel [Georg Westel (Vestel), asutajaliige 1900], raske suurtüki divisjoni ülemana Narva rindel; [pärastiselt] 2. diviisi suurtükiväe ülem Paul Borkman [c. 1910/II], raskepatarei ülemana; samuti Paul Kuusik [c. 1909/II].
•	Jalaväes oli üheksa viroonlast, [nende seaas pärastises elus] Tartu Panga direktor Felix Tannebaum 2. polgu pataljoni ülemana, samuti kolonel Eduard Liibus [c. 1923/II]. 5. rügemendis teenis vastutusrikkail kohtadel ja oli tuntud tubli lahingumehena kapten Voldemar Karing [c. 1932/II], [hiljemas elus] kolonel. 6. rügemendis leiame sv! Reinhold Täht’i [c. 1921/II], [hiljema aja] poliitilise politsei ülema Tallinnas.
•	Staapides töötasid seitse viroonlast. Tuntud arhitekt Artur Perna [c. 1903/II] [oli] ülemjuhataja staabis liikumise osakonna formeerijana ja ülemana, siis maakuulamisosakonna formeerijana ja ülemana ja lõpuks sõjaväe korterivalitsuse ülemana. [Parastine] Kopli Kinnisvaravalitsuse direktor Nikolai Viitak [teenis] esimese diviisi sideülemana ja vahepeal Põhja väerinna sideülemana. [Pärastine] O/Ü „Ekstraktor’i“ direktor Edgar Sulg [c. 1911/II] [oli] ülemjuhataja operatiivstaabis liikumisosakonna ülemana kuni sõja lõpuni. Kapten-leitnant Nikolai Link [asutajaliige 1898] [teenis] merejõudude tehnika- ja varustusameti ülemana.
•	Lennuväes ja kaitseliidus oli kummaski üks viroonlane. 
Kokku kõigis väeliikides võttis Vabadussõjast osa kaheksakümmend viroonlast.
Siia sisse ei ole arvatud paljud vanemad vilistlased, kes juba sel ajal olid riiklikult tähtsail kohil ja sunduslikust väeteenistusest vabastatud, kuid siiski leidsid tarviliku olevat vähemalt alguses, nii kaua kui kriitiline olukord seda nõudis, astuda rahvaväkke ja osa võtta lahingutegevusest vaenlase vastu. Nii kuulusid Tallinna kaitsepataljoni osadesse ja lõid sellega koos lahinguid [pärastine] Vabrikantide Ühingu direktor [Konrad] Mauritz [asutajaliige 1900], [pärastine] teedeministri abi Karl Jürgenson [asutajaliige 1898], [pärastine] Tallinna Laevaühisuse direktor Artur Hüüs [c. 1903/II], [nii enne Vabadussõja puhkemist kui ka edaspidiselt] Seemneviljaühisuse direktor Juhan Kalm [c. 1906/II], Jaak Lilienkampf [asutajaliige 1898], G. Toom [Georg Toom, c. 1901/II; hiljem lahkus Vironiast] ja teised.
Selleaegne Vironia koosseis – vilistlased, tegev- ja lihtliikmed, kõik kokku nimekirja järele – võrdus 160-nele. Nendest üle poole, igatahes kõik, kellel see oli võimalik, võtsid osa otsesest lahingtegevusest. Ülejäänud osa, kes seda ei saanud, kas tervislikel või ametkohaga seoses olevail põhjuseil, töötasid innukalt kaasa tagala organiseerimisel ja noore Vabariigi sisemise elu korraldamisel. Tuleb veeb mainida seda, et mitte kõik nimekirja järgi Vironia perre kuuluvad liikmed ei viibinud kahjuks kodumaal, vaid mitmed olid alles Venemaal ja mujal, kust hiljem opteerusid Eesti kodakondsusse.
Tagala organiseerimises on tähtsa töö ära teinud pärastine minister Karl Ipsberg [konvendi detsembri 1900. a. otsuse kohaselt asutaja vilistlane 1890], kes esimese raudtee ülemana kiirelt teostas suurte raskustega ja takistustega seotud raudtee ülevõtmise sakslasilt, kui ka selle tarvilise korrastamise. Kui mõelda selleaegsele raudtee halvale seisukorrale ja enamlaste poolt taganemisel purustatud sildadele, mis tulid kiirelt üles ehitada – ja seda ka tehti – siis väärib Karl Ipsberg’i kaastegevus sellel alal suurimat tunnustamist. 
Käsitledes viroonlaste tegevust Vabadussõjas, ei tohiks üleliigne olla tuletada meelde lühidalt ka nende viroonlaste tegevust, kes juba [Esimese] maailmasõja lõppedes Vene valitsuse ajal Eesti rahvuslikkude väeosade asutamist õhutasid ja nende tegelikust loomisest aktiivselt osa võtsid. Esimeseks Eesti rahvusväkke astujaks osutub kaasvõitlejate hulgas Nikolai Viitak, kes juba 12. aprillil 1917. a. noore lipnikuna tõi Krasnoje Seloost Tallinna Eesti Polku ühe terve roodu (umbes 250 meest) eestlasi täie varustusega. Teeninud 1. Eesti polgus Rakveres ja Haapsalus, määrati Nikolai Viitak arvates 24. detsembrist 1917. a. Viljandisse, sinna koondunud Eesti ratsapolgu adjutandiks, kus tema tegutses polgu laialisaatmiseni enne sakslaste sissetulekut. Eesti iseseisvuse väljakuulutamisel oli Nikolai Viitak, muidugi ainult mõni päev, Pärnus miilitsaülema abiks, kuna ülemaks oli [pärastine] põllutööminister N. Talts.
Samuti olid ilmunud esimesel võimalusel kodumaale rahvuslikesse väeosisse Georg Vestel, kes valiti Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee liikmeks; Gustav Jonson, keda käsutati Taeblasse, seal asuvat Vene suurtükiväe brigaadi ülevõtma, ja selle ülesande lõpetamisel määrati teenistusse Viljandi ratsapolku polguülema abiks; ja Felix Tannebaum, mes määrati 2. Eesti polku, [ja selle] tuntud Pärnu pataljoni ülemana teenis kuni pataljoni likvideerimiseni Saksa okupatsioonivõimude poolt.
Nende rahvuslikkude väeosade loomisega oli alus pandud pärastisele vabadussõjaaegsele rahvaväele ja sellepärast ei tohi eelnimetatud seltsivendade tegevusest vaikides mööda minna, sest vastaseid ja raskusi nimetatud rahvuslikkude väeosade loomisel oli küllalt. 
Panuse hinnang
Mis puutub viroonlaste tegevusse Vabadussõja ajal, siis on seda üldiselt kiitvalt hinnatud. Suurt lahinguindu ja tegelikku võitlemistahet osutab viroonlaste valdava enamuse kuulumine soomusrongide, ratsaväe ja mereväe koosseisu. Viroonlaste tegevus on ka kõrgema sõjaväelise ülemuse poolt väärikat tunnustamist leidnud. Kolmekümne liikme (üksikud neist [jäid ajajooksul Vironiast eemale]) rinda [ehtisid] Vabadusristid (nendest [liikmetest] kaheksa hiljem [Vironiasse] sisse astunud); seitse said normaaltalu; kolmteist [said] tasuta maa; kakskümmend kolm [said] prii kooli; kakskümmend [said] mitmesugust rahalist autasu, kogusummas kr. 9 900.– ulatuses.
Olgu veel tähendatud, et mitu Vabadusristi kavaleri [omasid] enam kui ühe risti. 
Peale oma ülesannete korraliku ja kohusetruu täitmise [osutasid paljud viroonlased] veel erilist vahvust ja meelekindlust väljasõja raskeis, ootamatuis ja veriseis lahinguis. Soomusronglaste hulljulgus on üldiselt tuntud. Et aga seal suuremalt osalt tegutseti koondatud dessantkomandodega, mis välja saadeti kindla baasina kuskil lähedusesviibivalt emarongilt, siis tuleb sealviibinud kaasvõitlejate tegevust teiste soomusronglastega koos ühiselt hinnata. Ratsarügemendi tegevuses, kus sügavail, vaenlast seljatagant haaravail retkil tekkisid alalised ootamatud, kriitilised kokkupuuted vaenlasega, tuli igal üksikul sõduril ja salga ülemal sagedamini täit isiklikku aktiivsust, julgust ja meelekindlust osutada. Sellepärast leiamegi Ratsarügemendi koosseisus võidelnud seltsivendade tegudes vist kõige enam silmapaistvaid vahvuse ja teguvõimsuse eeskujusid. Rügemendi ülema, [pärastise] kindral Jonson’i tegevus on üldiselt tuntud ja [leidis juba väärika hindamist] esialgses Ratsarügemendi ajaloos. Ei tahaks mitte mainimata jätta niisuguseid kangelastegusid nagu seda oli esimene vaenlase ratsarünnak Kuie mõisa all sv! Martin Holberg’i juhatusel, kes pärast, ebaõnnestunud retkel, Polja külas langes. Samas lahingus avaldus Ratsarügemendi ülema, ohvitserkonna ja husaaride kindlus ja kokkuliituvus vist küll kogu Vabadussõja vältel kõige kujukamalt, sest vaenlase soomusrongi ootamatu ilmumine, mille põhjustas ühe sapöör-ohvitseri lohakas raudtee lõhkumine, oli muutunud lahinguolukorra peaaegu lootusetuks. Teise eskadroni ülem, sv! Boris Leemann, sai samas lahingus raskelt põrutada. Täit tunnustust väärib ka Edgar Kuusik’u vaprus. Kuulipilduja rühma ülemana viis tema oma rühma esimesena külla, oma isikliku vahvusega ja surmapõlgusega kaasvõitlejaid kaasa kiskudes ja neile eeskujuks olles. Kui vaenlase soomusrong külla sisse sõitis ja eskadron sunnitud oli seisukohta vahetama, kandis Kuusik eskadroni ülema laiba vaenlase soomusrongi tule all külast välja. [Seda reportaaži on autor võtnud kas otseselt või ümbersõnastatud kujul Ratsarügemendi ajaloost. –Toimetus]
Võru all Vareste küla juures 7. aprillil peetud lahingus osutasid erilist vahvust sv! sv! Karl Varrik [Karl Warik, c. 1918/II] ja Aleksander Raav [c. 1918/II], mille kohta Ratsarügemendi ajaloos kirjutatakse järgmist: 
Kui vaenlane juba ühest äärest külas sees oli, jõudis kohale n.a.o. Karl Varrik oma kergkekuulipilduja „Lewisiga“. Umbes kolmekümne sammu kauguselt avas ta tule. Vaenlane jäi peatuma. Allohvitser Varrik sai raskesti haavata, kuid töötas sellest hoolimata oma „Lewisiga“, kuni varu kohale jõudis.
Sama küla ligidal kõrgustikul asus rms. Aleksander Raav oma kergekuulipildujaga. Vaenlane ründas kõrgustikku hurraa-hüüete saatel. Rms. Raav sai raskelt haavata, kuid jatkas tulistamist, kuni vaenlane jõudis kümne sammu kauguseni, siis lõpetas uus tabav kuul vapra kangelase elu.
Sv! Valter Genelbach’i [c. 1917/II] tegevuse kohta leiame samast allikast järgmise kirjelduse: 
W. Schwaneburgi mõisa äravõtmise järele taganesid enamlased W. Schwaneburgi jaama, kus tulise rutuga igasugust kraami äraviimiseks rongile laeti. Et varanduste äravedu takistada ja raudtee veerevat koosseisu kätte saada, saadeti üks rühm 1. eskadronist kapral Valter Gengelbach’i juhatusel metsi mööda lõuna ida poolt küljest vaenlase selja taha. Kokkulepitud ajal algasid põhjapoolt küljest kallaletungi ka 1. eskadroni ülejäänud rühmad. Kui need parajasti kõige kibedamas lahingus olid, oli kapral Gengelbach Seswegeni poole viiva raudtee oma alla võtnud ja tormas oma rühmaga seljatagant otse vaenlase sekka. Tekkis lühike, kuid äge, võitlus. Vaenlane jooksis laiali ja raudtee veerev koosseis langes meie kätte.
Vapra kangelase võitlustahtest annab veel tunnistust järgmine tõsiasi. Kapral Gengelbach oli 29. märtsil saadud haavadest just hiljuti paranenud ja kuuks ajaks puhkusele lubatud. Puhkust tema aga ei kasutanud, kuigi tervis seda hädapärast nõudis. Haavad ei olnud veel täiesti terved ja mõne aja pärast lõid uuesti lahti, nii et tuli uuesti haigemajja saata. 
Nende näidetega piirdume. Lahinguis langenuid on kuus seltsivenda: Aleksander Kahro, Martin Holberg, Aleksander Balin, Aleksander Raaav, Artur Hendrikson [c. 1918/II] ja Mihkel Mattin [c. 1918/II]. Haavatute arv ei ole käesolevate ridade kirjutajal käepärast. 
Vabadussõjas langenud viroonlaste austamiseks paigutati Vironia pere poolt konvendi saali marmor-mälestustahvel, kuhu raiutud kuue sangari nimed. Langemise austamisest võttis väärikalt osa ka Ratsarügement, paigutades omalt poolt mälestustahvli juurde mälestuseseme, milleks piigi ots lipuga, kus pealkirjaks „Langenud kaasvõitlejatele Ratsarügemendi Ohvitseride Kogu. 1917. 11 XI 1927.“ 
Tänuvõlga Vabadussõjas isamaale eluohvriks toonute vastu [tahtis pärastine Vironia vilistlaskogu] ka seega tasuda, et tegi otsuse võtta enese hoole ja järelvalve alla kuue langenud seltsivenna haudade korraldamine.
Vironia järeletulev põlv võib oma vanemate kaasvõitlejate tegevusele Vabadussõjas tagasi vaadata rahuldustundega ja neidsamu aateid ning tõekspidamisi, mis maksid selleaegses Vironias, ka praegu au sees hoida.