Korporatsioon Vironia 1900–2000

Korporatsioon Vironia 1900–2000

Table of Contents
1. [TRÜK=100%] Konvendi areng Tartus 1920–39 Toimetus	000
Materiaalne alus	000
Rebaste kasvatus	000
Argipäev	000
Muusikaelu	000
Sporditegevus	000
Välissuhted	000
Peopäevi	000

Chapter 1. [TRÜK=100%] Konvendi areng Tartus 1920–39 Toimetus
Alljärgnev on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The following is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
REDIGEERIMISE KROONIKA (VASTUPIDISES KRONOLOOGILISES JÄRJESTUSES) 

20011003T204003Z
__{t.karmo} demoveeris {leo.kuus}-e pala Prantsusmaa saadiku
  ilmumisest
  (_ta oli varemalt olnud iseseisev pala)
  ning insereeris ta siiasamaase, 
  välissuhete alampeatüki rubriigi alla 

20010531T155126Z
__{t.karmo} lisas paar lauset raamatukogu iseloomu kohta, 
  nii nagu see peegeldub ENSV üleandmise aktis 1940-08-15

20010419T154301Z
__{tkarmo} lisas pisipunkte {e.arro} telefoniintervjuu najal:
  * kella-viie-teed
  * keemik 
  * lõked aiapeol
  * suve vaikus 
  * akadeemilise aasta piirid

20010413T171518Z
__{t.karmo} lisas materjali album2000 arhivaali
  "allik_aa__19970715__001__aa" näol
  (_see on {valter.hiir}-e masinkiri, mõeldud album1990-ks, 
    kuid album1990-st ajapuuduse tõttu välja jäetud)

20010408T222806Z 
__{t.karmo} tegi mõningaid parandusi keeles,
  stiilis ja ülesehituses, et luua soodsamat pinda
  {v.hiir}-e materjali insereerimiseks järgmises redigeerimise
  etapis

20010217T052451Z
__{t.karmo} lisas materjali ajalehtedest, raadiost, ja mänes osas
  ka referaatidest
  __tänu telefonivestlusele {endel.arro}-ga 20010216T1700Z

20010216T162029Z
__{t.karmo} täiendas spordi osa, 
  tuues ära mõningad seni väljajäetud
  laused magister paucandi 1932/II tegevusaruandest

20010214T045124Z
__{tkarmo} tegi lisandusi: 
  * referaadid
  * spordielu 

20010207T214630Z
__{t.karmo} tegi lisandusi:
  * maja võlad tasutud 1930.a. kevadeks

20001217T103400Z
__{t.karmo} tegi suurte lynkadega algvariandi 

KVALITEEDIKONTROLLID: 

!_{t.karmo} kontrolligu seni tehtud ladumist, 
  kiiresti, ilma poognateta, vaid tööjaama ekraanilt, 
  nii emacs-i kui ka PostScript-gv vahendusel, 
  eirates need osad, mille ladumine juba mõni nädal
  tagasi kontrollitud
  __TEHTUD@20010419T221926Z
!_{p.sarevet} kontrolligu PostScript-i poognad {tkarmo} tööjaamalt
  __TEHTUD@20010707
!_{t.karmo} kandku {p.sarevet}-i parandused SGML-i allikasse
  __TEHTUD@20010721T165154Z
    __delikaatne kysimus: kuivõrd magister paucandi natuke esklikku 
      kirjaviisi austada, kuivõrd parandada
      __{t.karmo} otsus, pärast teatud konsultatsiooni ka
        {p.sarevet}-iga: autori sõnad jäägu 
        nagu kirjutatud, 
        kuid {t.karmo}-le lubatagu teha umbes 4 parandust seal, 
        kus autori kirjavahemärgid eriti viltu
!_{p.sarevet} kontrolligu veelkord älissuhete alampeatüki
  korrektsust
  (_vajalik kuna {t.karmo} tegi muudatust 20011003T204003Z) 

MUREPUNKTID:
__pole paraku vele selge, millest yrikust on v\~oetud 
  ((__TSITAAT))
    „Vironia“ vilistlaste kogu 
    (ka vilistlaskogu) kui ostja vahel on
    tänasel allnimetatud päeval (17. veebruaril 1923)
    järelkaalutud kokkuleppel sõlmitud ja kirja pandud 
    ((__SNIP-SNIP))
    kogule muutmatult ja kindlalt
    kokkulepitud ostuhinna kahe miljoni (2.000.000) Eesti marga eest.
    ((/__TSITAAT))
__vil!dr{roman.toi} on leidnud 20010615umbes, 
  et toon ei ole siiski autentne, 
  kuidagi selle ajastu omapära pole tõetruult ära
  toodud 
Ülaltoodu on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse plaatide valmistamise ajal. (The foregoing is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
Materiaalne alus
Vironia tänapäevani kasutusel oleva maja ost on jäädvustatud vastavas aktis järgmistes sõnades: 
„Vironia“ vilistlaste kogu (ka vilistlaskogu) kui ostja vahel on tänasel allnimetatud päeval (17. veebruaril 1923) järelkaalutud kokkuleppel sõlmitud ja kirja pandud järgmine ostu-müügileping, mis kohustav on ka mõlemate poolte pärijatele ja õigusjärglastele. 
§1. Reinhold von Liphardt müüb ja annab üle tema päralt oleva, Tartus I hüpoteegiringkonnas krep. N 131 all Laias tänavas politsei N 30/32, osalt päris-, osalt kroonumaatüki peal asuva kivist elumaja, ühes kõigi manustega, vabana kõikidest selles lepingus nimetamata võlgadest ja koormatutest, korporatsioon „Vironia“ vilistlaste kogule muutmatult ja kindlalt kokkulepitud ostuhinna kahe miljoni (2.000.000) Eesti marga eest.
Selle ostuhinna 170 000 marka tasus Vironia puhtas rahas ja võttis enda vastutusele ja enda maksta kinnisvaral lasuva obligatsioonivõlad 20 000 rubla ehk 30 000 marka.
Müüdud kinnisvara üleandmine ostjale oli toimunud juba 20. septembril 1921. Ostulepingule kirjutasid alla 17. veebruaril 1923 müüja poolt Otto Wetter Rosenthal, elukoht Roela mõisas, kes toimis Reinhold Reinholdi p. Liphardti voliniku Evald Roberti p. Sterni poolt 1922. a. 11. aprillil väljaantud volikirja põhjal. Ostja poolt kirjutas lepingu alla August Kusta p. Jõudu, elukoht Tartus Kalda tänav 3, kes toimis korporatsioon Vironia vilistlaskogu eestseisuse voliniku Karl Unt’i poolt 19. mail 1922 välja antud volikirja põhjal.
Omaniku dr. Carl von Liphard’i (mitte -dt) Tartu kinnistu nr. 131 1887. aasta krundiplaan on Eesti Ajalooarhiivis fond 2381, nimistu 2, säiliku 790 leht 41. Krundi suurus oli 871,25 ruutsülda. Sama kinnistunumber 131 kehtis alates (vähemalt) 1887 kuni 1940 (ja ka hiljem kasutati). Alates 1992. aastast aga peeti vajalikuks anda Eestis kinnistutele uued numbrid.
Maja kordaseadmise juures (sisustus oli tugevalt kannatanud Vabadussõja ajastul) oli tugevasti tööl vilistlaskogu. Selle laekahoidja sai 1930. a. kevadel peetud vilistlaskogu koosolekul teatada [Vironia/Üliõpilasleht 1930, lk. 288–90], et maja peal pole enam ostu- ega remondivõlgu. Järgmiste aastate jooksul oli vilistlaskogu uuesti suurte remonditööde juures oma rahalise panusega.
Väljastpoolt vaatleja silma köitis käsiloleval epohhil, nagu tänapäevalgi, esialgu maja üleulatav kelpkatus ja peaukse kohal asuv väike rõdu. Konvendi ruumid ise asusid maja teisel korrusel, kolmandal aga ohvitseride kasiino. (Neljas korrus loodi alles ENSV ajal.)
Sõdadevahelisel Vironial oli ruume külluses. Nagu mäletavad konvendi liikmed viimastest rahuaastatest, asusid akendega vastu Laia tänavat vilistlastetuba, lugemistuba ja söögituba. Samal korrusel, kuid maja keskel, asus nn. väike saal, kust viis puupaneelidega koridor suurde konvendisaali. Konvendisaalis asus mälestustahvel kuue Vabadussõjas langenu nimega, ja muidugi konvendi vapp. (Riia-aegse vapi asemel pandi aukohale kujur Starkopfi pirnipuust voolitud kunstitöö.) Sama saali seintel olid tahvlid Eesti Korporatsioonide Liitu kuuluvate organisatsioonide, ka Eesti Üliõpilaste Seltsi ja välismaiste sõpruslepingu partnerorganisatsioonide Arkonia–Velecja, Selonia–Talavia, värvidega.
Suure konvendisaali kõrval asus kolm tuba. Esiteks oli eestseisuse tuba, mis sisustati arhitekt Edgar Kuusiku poolt kujundatud moodsajoonelise kirjutuslaua ja kappidega. Edasi tuli paukimistuba, kus õpetati nendele rebastele, kes olid endid mensurantideks kuulutanud, rapiiride käsitamist. Kolmandaks toaks, suure saali küljel, oli raamatukogu. Selle riiulid ulatusid umbes rinnani (võimaldades kasutamist ilma redeliteta). Köited olid nummerdatud, kuid kartoteeki ei olnud. Kes raamatu laenas, kirjutas vastavad andmed samas toas asuvasse registrisse. Ehkki (nagu mäletab vahetult ennesõjaaegne [Toi 2000] põlv) domineeris eesti keel, andsid siiski ennast tunda nii saksa kui ka vene keel. Sisu poolest oli raamatukogu pigem ilukirjanduslik-populaarteaduslik kui teaduslik. (Tõsisemaks akadeemiliseks tööks kasutati mitte konvendi, vaid ülikooli, raamatukogufonde.) Raamatukogu umbkaudne suurus viimastel rahuaastatel on aimatav selle järgi, et sunniviisilisel üleandmisel Tartu Ülikooliga 15. augustil 1940. a. oli ENSV akti (praegu talletatud Eesti Ajaloo Arhvii) kohaselt 1238 biblioteekari inventariraamatusse märgitud köidet ja veel seitse inventeerimata köidet. Nende seitsme hulgas on üks venekeelne, üks nähtavasti soomekeelne ning üks („Glossary of academic terms“) ingliskeelne.
Konvendisaali taga asus veel katusega kaetud lahtine rõdu, kus toimusid koosviibimised kevadel. Rõdult pääses konvendiaeda. Vasakut kätt asus põline kastanipuu, mis oli eelistatud kohaks piltide tegemiseks kastanite õitseajal.
Rebaste kasvatus
Nagu selgub näiteks vil! Walter (Valter) Hiire (c. 1936/II) mälestustest [Hiir 1990], säilitati korporatiivses kasvatuses teatud riiapärane karmidus: 
Esimest korda viibisin Vironia konvendis külalisõhtul sügisel 1932. Tollest õhtust on säilunud hääd mälestused, sest külalistesse suhtuti sõbraliku tähelepanuga, püüdes vestluste varal tutvuda külalise isikuga, tema valitud teaduskonnaga ja huvialadega. 
Ei jäetud aga kasutamata võimalust külalise aasimiseks kui selleks arvati põhjust olevat. Tollel õhtul pälvis tähelepanu keegi Adamson, kellelt päriti, et kas tal pole mitte sugulasi Skandinaavias. (Ajalehtedes ilmus nimelt karikatuurjooniste seeria Adamsoni seiklustest.) 
Külalisõhtud kujunesid tavaliselt hubaseiks koosviibimisteks õllelauas, koos cantustega, pakkudes rohkeid võimalusi tutvumiseks tulevaste lihtliikmete kandidaatidega. 
Pidulikkus Vironiasse vastu võtmisel on jäänud meelde aastateks. Teatav ooteärevus istudes väikses saalis ja oodates sissekutsumist vapisaali. Siis seniori tõsised sõnad tervituseks uutele lihtliikmetele ja kõikide seltsivendade käesurved. 
Kui aga seni oldi armas külaline, siis rebasteklis vapisaalist väljudes muutus järsult kõik, sest algasid karmid ja pingelised rebaspäevad. Oli nii palju õppida Vironia tavadest. Raskemaiks ülesandeks kujunes aga seltsivendade nimede mällu jäädvustamine koos nende konvendi vanusega. Häda neis eksivaile!
Eriti raskeks osutus see puhul, kui oli tegemist mitme samanimelise seltsivennaga. Juhtus muidugi ka nimede ära vahetamisi, mil puhul vaesele rebasele tehti põrgut. 
Seltsivendade nimede tundmine oli eriti oluline seltsivendade eraviisiliste lauas istumiste puhul konvendis, sest ökonomi jaoks tuli pidada nimestikku seltsivendade maksustamiseks hiljem. 
Polnud siis imestada kui mõni selstivendadest, kes Tartusse polnud saanud kuude vältel, leidis äkitselt oma nime võlgnike nimestikus. 
Juhuslikult konvendi korterisse ilmunud seltsivennad vältisid neid istumisi, sest tarvitses vaid mõneks minutiks ühineda lõbusa seltskonnaga, et anda rebasele võimaluse nime kirjapanekuks. 
Iga vähemagi eksimuse korral comment’i või sisekorra vastu käratati noor rebane nurka, kus ta pidi karistusklaasi vastava korra kohaselt sisse võtma. Sisse võeti karistuseks igasuguse joogiga – harilikult õllega, kuid võis ka limonaadi või veega. (Noormees, kes rebasena oli täiskarsklane kirjutas kõrgemas eas oma mälestustes [Elken 1997]: „… tuli veeklaase nii palju vastu võtta, et vahel vöö vahel enam ruumi polnud.“) Väljalaulmise hetkel oli keelatud rebaste kaasalaulmine. Karistatu klaasi asetamine lauale, pärast vormeli „Üks, kaks, kolm … välja juua“ kostmist, peeti rängaks korrarikkumiseks. Kiitust avaldati erksale rebasele kiitusklaasi väljajoomisega.
Ka vanemad seltsivennad olid mõnikord agarad sisse andma, kuid eriti kardetud olid „noored majad“, just rebaseseisusest välja jõudnud, seega rebaste n.-ö. kasvatamisest eriti huvitatud. (Mäletab Jüri Elken: „Vahel ei aidanud muud, kui kadusin mõneks ajaks kööki õllepudeleid korraldama. Köögis oli peameheks kokk ja ökonom Kübarsepp, kes hoolitses nii söögi kui ka joogitagavarade eest ja kellega oli kasulik hästi läbi saada.“)
Rebaste kasvatuse peamised ülesanded langesid oldermani, magister cantandi ja magister paucandi õlgadele. Esimene õpetas korporatsiooni sisekorda ja kombeid. Teise ülesandeks oli üliõpilaslaulude õpetamine, nii et rebane hätta ei jääks, kui talle anti korraldus cantust teha. Kolmas kandis hoolt (nagu pikemalt seletatud allpool) terve konvendi, seega muuseas rebaste, spordielu eest.
Riias (käesoleva juubelialbumi „B1a“ osas ilmneb see vil! Edgar V. Saksa, c. 1928/II kirjeldusest) mängis referaatõhtute pidamine tähtsa rolli noorte silmaringi avardamisel. See komme jäi mõneks ajaks Tartus soiku. Oma mälestustes [Vironia 1990, lk. 87] nendib vil! Aavo Aavelaid (c. 1928/II), „Ainsa referaadina ajavahemikus 1928–32 oli minu ettekanne teemal: "Üliõpilasorganisatsioonide ajalugu", mille kandsin ette pärast korralise konvendi koosoleku lõppu, istudes oma scriba toolil. Samal teemal avaldasin ka artiklitesarja "Üliõpilaslehes". Magister referendi ametit meil tol ajal konvendis ei olnud.“ Sellele mõõnale aga järgnes tõus. Vil! Karl Pärl (c. 1931/II) teatab konvendile oma 20. jaanuaril 1933. a. koostatud aruandes [Pärl 1933], et 1932. a. sügissemestril peeti kuus referaati (peale sissejuhatavat ettekannet ühes töökavaga), kusjuures kuulajaid oli vastavalt kakskümmend seitse, kolmkümmend üks, kakskümmend seitse, kakskümmend üheksa, kakskümmend kaks ja kolmkümmend neli. Selles referaatide sarjas seati luubi alla peamiselt vaid üliõpilaskonna enda elu: 
•	 Korp! Vironia ajalugu, asutamiseni
•	Korp! Vironia ajalugu, Tartu ajani
•	Mõtteid akadeemilisest tööst 
•	Tegelik autasu
•	Korporatiivne rebaste kasvatus
•	 Comment, vennastuse sümboolika
Tänapäeval mäletatakse [Alajan 2000, Arro 2001], kuidas kolmekümnendate aastate keskel võis kuulda ka laiemat kultuurilma puudutavaid rebaste referaate – ajaloolistel, kirjandusteaduslikel või muusikateaduslikel teemadel. (Poliitikat ei käsitletud.) Vahest oli ka ettekirjutatud teemas teatud mängimisvõimalusi – nagu seda kasutas ära Herbert Uustalo (c. 1939/II), nentides „Armastuse“-teemalises referaadis, et „Armastus on soe asi, aga ta ei saa soojaks mitte ilma kehalise kontaktita, olgu see kasvõi väiksest sõrmest kinni hoidmine.“ Tavaline referaat kestis veerand või pool tundi, millele järgnes küsimusi. Tegevus hõlmas tavaliselt vähem kui tunni. Teoreetiliselt pandi igale rebasele kohustuseks referaati pidada, kuid tegelikult nii mõnigi rebane pääses sellest proovist, tänu coetuste suurusele, semestri piirangule ning kombele pidada vaid ühte tööpäevast referaati nädalas.
Tõsisemate nädala sees toimuvate referaatide kõrvale pakuti vahest, laupäeva õhtuti, rebase impromptreferaati. Sealjuures mõni leidlik noor, vana või sammeldanud maja tellis välja eelhoiatusteta kolme-nelja-viie-minutilise sujuva esinemise veidral teemal, näiteks 
•	Altukse kella helina mõju rebase hingeelule
•	Kuuvalguse paiste mõju kaerakasvule 
•	Lendav kotlet voorimehe habemes 
Kellel sõnad ladusalt suus, võis loota nii kuulajaskonna jalgade hõõrumisele vastu põrandat kui ka kiitusklaasile.
Argipäev
Küllap on kõige vähem ahvatlev osa Vironia argipäevast olnud, Riiast nüüdisajani, korraline konvendi koosolek. Sõdadevahelisel epohhil langes see koormus esmaspäeva õhtutele, kusjuures sageli tuli istuda kuni varaste hommikutundideni. Tuli vaid loota pisikestele huumorihetketele – kui päevakorras jõuti näiteks Ratsarügemendi aastapäeva kingituse punktini ning toonitati vajadust valida midagi mitte üksnes sümboolset, vaid ka praktilist laadi, tuli kord ettepanek kinkida ülehõbetatud pang hobuste jootmiseks [Hiir 1990, lk. 3]. Hiiliti välja telefoni juurde oma tütarlapsele helistamiseks, kuna esmaspäeva õhtuti toimus konvendi koosolekuid ka akadeemilistes naisorganisatsioonides.
Ühtlasi hiiliti konvendi koosolekult kööki, singiga võileiva söömiseks ja õlle joomiseks. Samuti õllelaua juurde, kasvõi hilja õhtul, võis toitu tellida köögipersonali käest. Tavalisel semestri argipäeval võis näha ka paarikümmend seltsivenda keskpäeva lõunalauas.
Väikeste igapäevaste mõnude hulka kuulus laiema maailma päevasündmuste jälgimine.
Trükisõna oli tähtis Tartus nagu varem Riias. Mäletatakse praegu, kuidas kolmekümnendate aastate lõpupoole oli lugemislaual välja pandud hulk jooksvat ajakirjandust veel peale enesestmõistetavat „Postimeest“-„Päevalehte“. Selles osas peegeldas Vironia eesti üldise lugejaskonna huvi Euroopa pimendava poliitilise maastiku vastu. 1
Novaatorlikum oli raadio. Tänapäeval mäletatakse, kuidas kolmekümnendate aastate lõpupoole oli C!Q!-l üks vastuvõtja, juba selle ajastu kohta veidi antiikse ilmega konsool ehk põrandal seisev kast, võimalikult üks „Aga Baltic“. Raadiot häälestati sageli ka välismaistele jaamadele. (Keeleraskuste tõttu eelistati pigem muusikat kui uudiste-kuuldemängude jälgimist.) Kuulati kahte Läti jaama, kahte-kolme jaama Rootsist, Deutschland Sender’it ja hõimukeelseid saateid Lahtist. Suurema kauguse tõttu oli London, ehkki õhtuti kuuldav, mitte kerge siht.
Kahekümnendate aastate buršikositeet, mis vajutas oma pitseri Vironia argipäevale, taandus kolmekümnendatel teatud kainusele. Jäi küll eredaid mäletusi esimeste Tartu aastate äärmuslikkustest, nagu pihib muuseas Valter Hiir [1990]: 
… konvendis kõneldi rohkeist istumistest varematel aastatel. Nii üks istumistest oli kestnud hommikuni. Eesukse kella helina tõttu ust avama läinud rebane tuli tagasi jookstes ja väga ärritunult. Uksest oli astunud sisse mitte keegi muu kui vil! K. Mauritz, Vilistlaskogu esimees, kelle suhtumine joogilauas istumisse oli äärmiselt range. Sv! Aldo Lattik, lastes end mitte heidutada, ruttas tulijale vastu: „Armas vilistlane. Mina ja teised seltsivennad tulime loengute vaheajal konvendi korterisse pisut aega viitma.“ „Seltsivend, täna on pühapäev!,“ oli vil! K. Mauritza jäine vastus.
(Lugeja, kes otsib koloriitsemaid pihtimusi, alustagu „Rooma öö“ kirjeldusega varasemas juubelialbumis [Vironia 1990].)
Muusikaelu
Vironia muusikaelu kahe maailmasõja vahel iseloomustavad nii andekus kui andumus. Banaalsemaks musitseerimiseks rakendati vana püstklaverit, tõsisemaks esinemiseks aga konvendisaalis asuvat Steinway tiibklaverit. Leiti küll otstarbekaks pidada Steinway võtit magister cantandi käes, et ainult õiged muusikahuvilised võiksid seda kasutada: oli esinenud juhuseid (nagu seletab Jüri Elken oma [1997] mälestustes), kus klaverile õlut sisse valati, et hääl mahedamaks läheks.
Mõneks ajaks oli korporatsioonil ka oma orkester – millele lisaks nii vanade coetuste mälestused kui ka mitmed fotod tõendavad, et Ratsarügemendi pillimehed olid konvendiruumides hästituntud külalised.
Aukohal iga akadeemilise korporatsiooni siseelus seisab laul. Vironia cantuse arengut saab mõnel määral analüüsida sõdadevaheliste aastate kahe cantusbuchi abil [Korp! Vironia 1925], [Korp! Vironia 1933] – mõlemad umbes 210-leheküljelised taskuraamatud, tagakaan kummalgi varustatud metallist naelapeadega, et cantusbuch võiks kannatamatult lebada ka märjal õllelaual. 1925. a. pakutakse Gaudeamus’t ilma oma viienda salmita, Vivat et respublica, et qui illam regit …. (Respublica read – küll pliiatsiga kirjutatud cantusraamatu tänapäeva Toronto Vironia koondise valduses olevasse eksemplari – jäid laulmata Riia ajal, kuna laulmine oleks tähendanud tsaaririigi heakskiitmist.) Selle vastu ilmneb 1933. a. Gaudeamus täielikul kujul. 1933. a. lisanduvad veel Soome, Läri ja Poola riigihümnid, kindlasti peegeldades Vironia kasvavat huvi ülepiiriliste suhete vastu. Saksakeelses osas seisab 1925. a. In Dorpat angekommen ning Stosst an, Dorpat soll leben, kus 1933. a. seisab „Tartu“. Kui Toronto 1925. a. väljaande eksemplaris esineb 1925. a. O Alter Burschenherrlichkeit’i osas vaid käsitsi sisse kirjutatud Violett, Schwarz, Weiss, siis on need sõnad 1933. a. laotud. Saksa keele taandumist Vironia muusikaelus tunnistab asjaolu, et kui 1925. a. on saksakeelseid cantusi 61 (eesitkeelseid 101), siis on neid 1933. a. vaid 38 (eestikeelseid 115).
Vironia informaalsemat sõdadevahelist lauluelu iseloomustavad Valter Hiire mälestused [Hiir 1990]: 
 Jõudsin Vironiasse „ooperilauljana“, olles esinenud aasta varemalt Hiietargana E. Aava ooperis „Vikerlased“ Vanemuises. See asjaolu tekitas mulle pahandusi magister cantandi Paul Pinnaga, sest „laulukoolide“ vahetuse tõttu (maestro Arno Niitofi siirdumisel Tallinna, ma jätkasin õpinguid Rudolf Jõksi juures) mu lauluõpetaja ei soovitanud mul üldse laulda.
Rebaselt aga ei pärita tema „laulukooli“ ja nii see juhtus minugagi: laulsin cantustundides, Vironia perekonnaõhtul ja Üliõpilaskonna 1936. a. kontsertballil. Neil puhkudel saatis mind klaveril oskuslikult sv! H. Malvet.
Laulsin ka perekonnaõhtutel 1937 ja 1938 ning Tallinna vil! vil! ja sv! sv! külastamisel 1937. a. kevadel. Tubli pianistina saatis mind coeter R. Toi.
Ei mäleta enam kui mitmeid kordi seltsivendade omavahelistel koosviibimistel pidin ikka ja jälle laulma Mefisto serenaadi Gounod ooperist „Faust“. Leidsin endale koguni ühe „lauluõpilase“. … 
Kevadel 1938 saabus Tartu Riigi Ringhäälingu meeskond, et üliõpilaskonventides teha heliplaadistusi üliõpilaslauludest. Vironia oli külastamise nimestikus jäänud viimaseks, mille tõttu ringhäälingu mehed jõudsid kohale alles pärast keskööd. Selle eest nad aga pääle vajalikke heliplaadistusi jäid istuma Vironiasse kuni hommikuni. Hää sõna ja vajaliku tasu eest nad nõustusid tegema mulle heliplaadi, millele laulsin kaks aariat. Klaveril saatis coeter R. Toi. …
Jäänud korra istuma lauas konvendi väiksesse saali küünalde põledes ja koidu lähenedes, korraga üks vanematest semestritest avaldas soovi, et ma laulgu R. Schumanni „Kaht grenadeeri“. Et olin konvendi vanuselt koosistujaist noorim, siis pidin kihutama koju noodi toomiseks. Teised seltsivennad vahepeal toimetasid kohale vana harmooniumi, millel mind saatis sv! E. Harkna. Mälestus sellest esinemisest pole kustunud tänaseni: vana konvendi hoone, mis eksisteeris juba enne Napoleoni Moskvasse minekut, pimedus ja vaikus ümber ringi, vilkuvad küünlad lühtrites ja kardinate vahelt sisse kippuv koit. 
 
Sporditegevus
Küllap on Mens sana in corpore sano-printsiibi sõdadevaheline tõlgendus käesoleva juubelialbumi lugejal selgesti vaimusilma ees, tänu näiteks rahvusvahelises ulatuses kinofilmile „Chariots of Fire“, Eesti Vabariigi osas meie praeguse keskealise põlve isade-onude-vanaisade mälestustele 1936. a. olümpiast, Vironia enda osas aga enam kui ühe autori faktiderikkale tähelepanekule korporatsiooni üheksakümnendas juubelialbumis [Vironia 1990]. Et Vironia tolleaegset spordielu edasi valgustada, siis pakume siin suurema osa magister paucandi Ernst Simon’a (hiljem Eelar Siimon; c. 1930/II) aruandest 1932. a. teise semestri tegevusest [Simon 1933]. Ridade vahelt avastab nüüdisaegne lugeja kiiduväärset tõsidust (rohkete äparduste kiuste) korporatsiooni sporditegevuses ja pealegi hellitab lootusi, et – nagu kõlblik üliõpilaskonnas – kui mens sana ja corpus sanum sattusid 1932. a. sügisel vastuollu, võis võitjaks vahest siiski tulla mens sana. Ka paucandi siinpakutud aruandes on markantne küllaltki tunduv rõhuasetus paucimisele termini kitsemas mõttes, s.o. vehklemisele:
Enne kui asun 1932. a.II sem. aruande käsitlemisele, annan lühikese ülevaate viimaste aastate tegevusest. Kahjuks puuduvad möödunud aja tegevuse kohta ülevaatlikud ülesmärked, nii et otsekoheseid andmeid ja võrdlusi on mul raske tuua ette. Igatahes peab mainima, et varemail aegil oli meil sport kaunis hääl järjel; nimetan siin vaid meie jääpalli-meeskonda, siis esimene võit jalgpallis EÜS-i üle 6:0. Paukimise tase oli kõrge; sellest tingituna olid ka meie liigete edukad mensuurid, mida praeguse aja kohta kahjuks ei või tähendada. Eelmiste aegade kuulsustest on vaid jäänud Eesti ja Baltimaade meister tennises – sv! K. Lasn [Kristjan Lasn, c. 1927/II]. Siis veel Eesti parem tennismängija vil. V. Raud [Villibald Raud, c. 1921/I] ja Kleinberg [Arved Kleinberg, hiljem Arvi Kaldveer; c. 1925/II]. Kahjuks vaibus aga see vaimustus, kuid lühikeseks ajaks. Noorem generatsioon, tulles koolist, tõi enesega kaasa uut vaimustust ja indu. Alustati suure õhinaga EÜS ja Vironia vil! kogude poolt välja pandud karikat – jalgpallis võitma. Kuid mindi välja toetudes vanale usule ja kindlale tahtmisele, ilma treeninguita ja puudulikus varustuses. Vähe oli siiski kindlast tahtest – tuli vastu võtta kauis suur kaotus 4:1. Siis võeti veel osa Üliõp. konna vahelistest korv- ja võrkpalli võistlustest ja nimelt korv-pallis. Ka siin ilmnes meeskonna vähene treening ja distsipliini puudus. Kaotasime, ehk küll napilt EÜS „Põhjalale“ ja EÜS „Liivikale“. 
Möödunud sem. algas varakult, ja suure hoo ning innuga asuti tööle. Tallinna vil! kogu algatusel ja nende ning Tartu vil! kog. lahkel kaasabil ja ainelisel toetusel (kr. 250.) muretseti täielik ja uus jalgpalli varustus kogu meeskonnale (11. p. saapaid, 11. p. sääri, 11. p. säärekaitseid, 15. p. pükse ja 12. särki). Harjutusiks saime kasutada Saksa Sp. seltsi platsi. Kahjatsusega pean ära märkima, et harjutusist siiski vähe arvuliselt osa võeti, kuid kohalolijad olid tahtega asja juures. Peeti ka rida harjutusmänge (Saksa sp. seltsiga – meie võit 4:3. – Tartu Jalgpalli Klubiga; Tartu „Kalev“iga).
Karika võistlus EÜS-ga toimus 2. okt. kell 3. p.l.  Ebasoodsal ilmastikul rivistusid Tammeväljale meeskonnad ülesse. /…/ Tingituna libedast väljast, suurest tuulest ja haruldasest ebaõnnest läks korda EÜS-il meid võita 1:0. – ja seegi värav tuleb kindlasti tuule arvele kirjutada. Muidu tungis meie ladusalt mängiv „11“ tugevalt pääle, viibides järjest vastase värava all, pommitas seda ja surus nad kaitsesse. Paremateks meesteks väljal olid vv. Bluum [Bernhard Bluum, hiljem Bernhard Talvar, c. 1932/II] ja v. pk. Mägi [Olav Mägi, c. 1931/II]. Vahekohtunik – Kull – Frat! Estica – hää.
Üliõpilaskonna vahelistel kergejõustiku võitlustel 2. okt. tulid kohtadele 100. meetris 3. Hain, 4. Kiima [Aleksander Kiima, c. 1932/II] (12,2 ja 12,3). Jooksu võitis Kütis-EÜS. – 11,9 sek. 400. meetris 2. Kiima – 56,4 s. 3. Hain - 56,6 sek. Jooksu võitis – Tamm-Sakala. Meeskonna jooksudes: Teatejooks 5×100. ja 10×100. – olid koos vastavad meeskonnad, kuid sihilikult jäeti need alad lõppu, nii et pidime neist loobuma jalgpalli-võistluse tõttu.
Võimlemiseks oli endiste aastate eeskujul Ülikoolivõimlast 2 tundi (igal esmaspäeval ja kolmapäeval). Tunde oli kokku 28.–, tundidest osavõtt oli äärmiselt leige, kuna kohuslised vabandasid endid alati akadeemilise tööga ja praktikumega. Tundust kasutati asjatundliku treeneri hr. Hameri juhatusel suurem osa sihtvõimlemiseks, kuna tunni lõpus korvpalli mängiti. Ka mõned tunnid kasutati selleks, et anda seletusi, näpunäiteid ja praktilisi võtteid korvpalli-meeskonnale. Sõprus ja harjutus mänge peeti Ratsarügemendi ohvitseride meeskonnaga 2. Mõlemais tuli vastu võtta kaotus, kuna jällegi meeskonna mängijad kohale ei ilmunud.
Pauk-tunde peeti 4 korda nädalas (teisip., neljap. reedel ja laup.) kella 14.30–16. kokku 31 tundi. Osavõtt neist oli elav, noored liikmed, tundes elavat huvi selle ala kohta, harjutasid intensiivselt. Enese rõõmuks pean mainima, et noorem generatsioon sellel alal edenenud on. Põhja sellele uuele koolile pani 1932. a. I sem. magister paucandi sv. E. Ernesaks. Tundides õnnetusi ei juhtunud. /…/ Teri lõhuti 13.
Sellel sem. ei peetud ka ühtegi mensuuri. Erapooletuid meilt ei olnud. Sekundandiks Frat! Articusel Perov’l käis sv! Lasn. Mensuur peeti korp! Slaavias.
Meie mensuur-takelaaši kasutasid juba mainitud Frat! Artikus ja korp! Rotalia. 
Kulusid möödunud sem. oli kokku 279.21 kr. tulu 6 kr.
Eelarves ettenähtud 1932/3. peale kr. 608 (Sport – 300; Paukim – 250; mk. – 58).
Ülejääk 1933. a. I sem. kr. 334.79.
Välissuhted
PALJU MUUD MATERJALI TULEB SIIA.
Soome tudengi organiseeritud elu sõprade ringis erineb põhiliselt Eesti omast. Soomlaste osakonnaks nimetatud üliõpilasorganisatsioon, ehkki mõnes mõttes Eesti korporatsiooni vastand, pole selektiivne intiimorganisatsioon. Niisiis Karjala osakonda kuulusid kõik Karjala maakonnas sündinud üliõpilased, mehed ja naised. Osakonnad Soomes loodi Rootsi eeskujul, kus nad tegutsenud üle 300 aasta. Kuigi ühine Savo-Karjala osakond asutati juba 1833 a., otsustasid karjalased 1905 a. savolastest lahku lüüa ning peavad seda oma asutamise aastaks. Oma aastapäeva nad aga pühitsevad 28. veebruaril, Kalevala päeval, päeval, kui otsusele pidulikult alla kirjutati.
PALJU MUUD MATERJALI TULEB SIIA.
Vil! dr. Leo Kuus (c. 1934/II) mäletab [Kuus 1999] kuidas koomilist kontrapunkti nende tõsidustele pakkus teistlaadi välissuhete arendamine, seekord otse välismaise valitsuse tasemel: 
See võis olla 1936. a. II semestril, kui ühel õhtupoolikul telefon helises ja vil! August Jõudu teatas, et ta tuleb umbes poole tunni pärast Prantsuse saadiku M. Bruère’ga C! Q! -le et talle meie konventi näidata. Kiiresti seati üks ja teine asi oma kohale, kuid paukimise tuppa minnes leidsime, et minu coeter Felix Kadak pauk-korvis õndsat und magas. Kadak aeti ülese, kuigi mõni mees ütles, et Prantsuse saadik tuleb ju siia, et üliõpilaseluga tutvuda.
Ettenähtud ajal saabuski Prantsuse saadik ja vil! Jõudu kui Prantsuse konsulaaragent Tartus. Nendega koos tuli ka M. Cathala, kes oli õppejõuks Prantsuse Lütseumis Tallinnas. Konvendi saalis tervitas sv! Karl Pärl saadikut prantsuse keeles, millele saadik omakorda vastas. Minu coeter Jüri Elken tegi kantuse „Kas tunned maad, mis Peipsi rannalt“, kuna selle cantuse juures on tegemist ühe normandia rahvaviisiga. 
Seejärele demonstreeriti saadikule väikses saalis mensuuri. Taklite all olid sv! Herbert Kaarmann ja sv! Rein Saral. Vahepeal oli arutusel, mida kõrgele külalisele joogiks pakkuda. Jäeti peatuma kirsilikööri juurde. Kui saadik söögisaalist äraminekuks eestuppa siirdus, tuli keegi mõttele laulda „Aeg kaob kiirelt“. 
Pärast saadiku lahkumist ütles seenior sv! Sander (Aleksander) Luud, et selle cantuse tegemine oleks võinud ära jääda. Ta arvustas ka mensuuri, kuna seal oli olnud rohkem voltižeerimist kui vehklemist. Sv! Kaarmann ütles selle peale, et vaadaku kui mugav on raske takli all mensuuri demonstreerida.
Peopäevi
Vaatlejale tänapäeva hallis, ülekoormatud ühiskonnas imponeerib sõdadevahelise epohhi elegantne muretus. Sealjuures märgime näiteks Fred Astaire’i–Ginger Rogers’i bravuursust linal, Queen Mary–Normandie mugavusi atlandi ületamisel, Packard’i–Aston-Martin’i autojooni – ja Eestis see elunautimine, mida eredalt jäädvustab näiteks frater liviensise Arvo Mäe romaan „Hõbedane noorus“. Vironia oli oma aja laps, eleganstelt pöörlemas järkjärguliselt pimendaval tantsupõrandal, hoolimata sellest, et Berliinist-Moskvast kord pannakse ka Tartu pillid vaikima. Nii näiteks toonitab Valter Hiir oma mälestustes, kuivõrd keerukaks osutusid frakiküsimused: 
Frakk-ülikond oli kujunenud traditsioonide kohaselt üliõpilaste esindus- ja piduriietuseks. Vilistlastele tekitas aga pahandust asjaolu, et 30-date aastate moe kohaselt fraki sabad pidid olema pikad. Nende, aastate eest omandatud frakkidel, sabad olid aga lühikesed. Sellest siis ütelus: „Mida pikem seltskondlik karjäär, seda lühem fraki saba. Mida lühem aga seltskondlik karjäär, seda pikem fraki saba.“
Frakk koos manustega osutus kulukaks. Püüti siis frakki üürida. Seegi osutus kulukaks, kusjuures üüritud frakk sageli sobimatuse pärast tekitas meelepaha. Mina kogesin seda Üliõpilaskonna kontsert-balli lähenedes, mil puhul pidin esinema laulusolistina. Üürides kiiruga fraki ühelt Tartus üldiselt tuntud rätsepmeistrilt, viimane kinnitas mulle, et frakk istuvat õlgadest imehästi. Kontserdi eel frakki riietudes minu jahmatuseks selgus, et see oli mõeldud minust hoopis lühemale mehele. Õnneks sain esinemiseks fraki laenata ühelt Akad. Meeskoori liikmelt.
Ühe aasta novembrikuu oli lihtsalt tulvil mitmesuguste akad. organisatsioonide tähistamistest ja selle tõttu nõudmine piduriietuse järgi suur. Kui siis üks seltsivendadest läks sama rätsepmeistri juurde frakki üürima, too tõi kuskilt laonurgast välja ühe aastatega rohekaks muutunu. Seltsivenna juhtides rätsepa tähelepanu sellele, too soovitas: „Hoidke end esialgu roheliste loorberipuude varju, siis fraki rohekus ei torka silma.“
Kui analüüsida akadeemilist-seltskondlikku aastat kui mõnda kõikjal diferentsiteeritavat funktsiooni y = f(x)-i defineeritud kinnises vahemikus [a,b] (kusjuures a, b olgu vastavalt sügissemestri eksamite päev – sõdadevahelises Tartus tavaliselt otse septembri alguses – ning kevadeksamite sessiooni lõpp – sisuliselt juunikuu esimesel nädalal, kui toimusid viimased eksamid), siis kõvera esimeseks kohalikuks maksimumiks tuleks pidada külalisõhtut.
Väikestesteks kohalikkudeks maksimumideks, võimalikult (nii mäletab meie allesjäänud sõdadevaheline põlv) kord semestris, osutusid kella-viie-teed. Seal teed ei joodud, küll aga pakuti küllakutsutud daamidele kohvi. Kohvi juurde kuulus, nii kella-viie-tee hetkeil kui pea igal teisel C!Q!-s peetud seltskondlikul üritusel, Vironia oma õnnestunud liköör. Kohalikus argoos olid likööri valmistajad „keemikud“, kelle ridadest aga ei puudunud ka keemikuid sõna kitsamas, teaduslikumas mõttes.
Seltskondliku elu y = f(x) saavutas absoluutse (seega a fortiori kohaliku) maksimumi aastapäeva kommerssi nädalalõpul. Suurteks päevadeks ilmusid kohale pea kõik Tartus asuvad vilistlased ja veel küllaltki suurearvuline Tallinna vilistlaste kontingent (kolmekümnendate aastate lõpupoole tavaliselt üle kümne mehe). Pärast Vironia juurdumist pealinna ilmusid kohale ka Tallinna konvendi liikmed, kellel omaette aastapäeva- ega maikommerssi ei olnud. Veel oli oodata, kuid mitte sajaprotsendilise kindlusega igal aastal, mõlema Läti korporatsiooni ning Karjala osakonna esindajaid. (Poola korporatsioonid asusid Tartust nii kaugel, et ehkki arendati diplomaatilisi suhteid, nende esindajaid siiski ei oodatud tavalisteks kommerssideks.)
Tegevus algas reedel õllelaua-tähe all, „vaikse õhtuga“. Keskööl vahetati välja Vironia tavaline violett-must-valge trikoloor samas värvides kommerssilipuga, mis oma erakorralise pikkuse poolest ulatus rõdust natuke mööda. (Nii Vironia tavaline kui ka kommerssi tähistav trikoloor lehvisid läbi öö, kuna nende kasutamisel ei kehtinud riigilipu loojanguks mahatõmbamise määrus.)
Laupäeval oli perekonnaõhtu, mida me siin kirjeldame nii, nagu teda mäletavad meie vanemad vilistlased sõdadevahelise ajastu lõppaastailt. Meeste riietuses oli teatud vabadus (frakk, smoking, ülikond – kõik lubatud). Lauad võileibade, küpsiste, veini, konjaki, likööri-kohviga olid üles seatud peamiselt väikses saalis ning söögitoas, vajaduse korral aga ka teistes kõrvalruumides. Vapisaal oli pühendatud tantsule, kusjuures orkester pakkus valsse, tangosid, rumbasid ning foxtrotte. Charlston oli kadunud, kuid masurka jäi vihjeks riia-aastate galantsusele. Tsaari ohvitseridel oli masurka nimelt olnud nõutav. Kolmekümnendate aastate lõpu poole tantsis seda veel viis-kuus paari, nende seas masurkapõrandal mõõtuandev Vironia vabadussõjalane vil! Boris Leeman (c. 1926/II). Masurka au kaitsmisel aitas veel kaasa nooremast põlvest asjatundja Valter Hiir.
Pühapäev osutus suurimaks pidutsemiste päevaks, rebasteteatri ning kommersiga, alates kell 14.00–15.00 paiku õhtupoolikul, lõppedes viimaste kõva vastupanuvõimega meeste istumisega kunagi hommikutundidel.
Teatrile eelseisvatel päevadel arutasid rebased omavahel, milliseid üldtuntud seltsivendi karikeerida, missuguseid sündmusi konvendi elus kõverpeeglis etendada. Nende tööd võis hoogustada teadmine, et ehkki näituse hoolikalt koostatud käsikirja pilkeobjektid võiksid konvendis pärast aastapäeva liikuda morni ilmega, kättemaks oli neile raske – varsti pärast kommerssi tuli eksamite periood, seega sügav kohalik miinimum (millele alles märksa hiljem järgnes C!Q! jõulupuu-maksimum, oma verivorstide, oma vaadiõluga).
Õhtul peetud vennastuspeo protseduur oli sisuliselt peaaegu identne sellega, mis toimus hiljem paguluses, näiteks Torontos (ning järelikult identne sellega, mida Eestis taastati Toronto malli järgi). Oluline erinevus seisis küll selles, et kui paguluses ka võrdlemisi noored semestrid võisid olla Landesvater’id mõõga-karika korraldamisel, siis Tartus see amet langes vanematele. Veel pisikene punkt, milles pärastine pagulus kaldus Tartu mallist kõrvale, oli käepigistamine. Torontos sai kombeks forsseeritud, jõuproovitaoline käesurumine hetkel pärast rapiiriga läbitorgatud tekli uuesti pähepanemist (kui laulus seisis „Kui iial üksteist näeme, me ikka vennaks jäeme …“). Sellevastu oli see hetk Tartus tõsisem, mehelikum, distsiplineeritum.
Esmaspäev oli vanematele semestritele palgatöö-, noorematele akadeemiline argipäev, kommerssi raamistikus aga kaatripäev. (Toronto pärastine komme pidada kaatripäev pühapäeviti, perekonnaõhtu laupäeviti, kommerss reedeti, peegeldab pigem paguluse tingimusi kui Tartu traditsioone.) Kaatripäevaks oli tavaks kutsuda väikseks pärastlõunaseks Frühstück’iks (meesssoost) külalisi, nende seas ka EÜS-i liikmeid ning ülikooli õppejõude.
Vastandina aastapäeva kommerssile oli maikommerss vaiksem, ilma perekonnaõhtuta, ilma suurte kaugemalt tulnud vilistlaste kontingentideta, küll aga traditsioonilise vennastuspeo ning sellele järgneva vaikseks koosistumiseks määratud kaatripäevaga. Maikommerssi ajaks olid eksamid juba alanud.
Tartu kevade üheks jõuliseks kohalikuks maksimumiks oli maiöö, nagu seda meenutab Valter Hiir: 
Maiööl, pärast tõrvik-rongkäiku, külalistele olid avatud kõikide akadeemiliste organisatsioonide konventide uksed. Et aga omast konvendist pääseti liikuma alles keskööl, siis oli kiiret jooksmist naisorganisatsioonide külastamiseks, kelle liikmete hulgas leidus tuttavaid tütarlapsi. Võimalikult püüti tantsida ka mõni tants ja pisut vesteldagi.
Seepärast külastusteks tuli koostada maršruut, mis lõppes koidu saabudes organisatsioonis, millesse kuulus tütarlastest kõige lähem külastajale. 
Mai ööl kogu linn oli tulvil laulu, hõikeid ja liikumist. Osutusid vahemaad pisut kaugeiks, tuli kasutada taksot või voorimeest. 
Mai päeval tavaliselt mindi mootorpaatidega sõitma Emajõele, kusjuures enne seda oli saavutatud kokkuleppeid akad. mees- ja naisorganisatsioonide vahel ühiseks paadiretkeks. Hoolimata päiksepaistest, ilm oli säärasteks paadisõitudeks ikkagi veel külm ja tuuline. Jõudnud Rannale, püüti jooksmist nõudvate seltskondlike mängudega saada sooja.
Tagasi jõudes paadisõidult tavatseti kogu seltskonnaga minna Vanemuise restorani klaasi veini joomiseks. Eksamite sessiooni lähesus tekitas aga paljudele muremõtteid. Hoolimata sellest mindi aga õhtul koguni Üliõpilaskonna ballilegi. 
 
Akadeemilise aasta viimane kohalik maksimum toimus [a,b] vahemiku parema piiri vahetus läheduses, aiapeo näol. Nii nagu kella-viie-teed ei olnud teed, samuti ei olnud aiapidu tegelikult aiapidu: ilm semestri ja eksamite perioodi lõpu tähistamisele pühendatud õhtul oli tavaliselt sedavõrd külm, et aias viibimine ei ahvatlenud. („Ehk siis mõni julgeist seltsivendadest koos daamiga sööstsid mõneks minutiks aeda,“ kirjutab Valter Hiir, süütult.) Kui ilm seda lubas, siis tehti aias, tuleasemesse, lõket. Meeleoluküllane tegevus C!Q!-s kestis koiduni.
Võiks veel küsida, milline oli seltskondlik elu väljaspool akadeemilise aasta vahemikku, s. o. juunis-juulis-augustis. Allesjäänud sõdadevaheline põlv mäletab, et C!Q!-sse võis minna (igaühel oli oma võti), aga kuna köök ei töötanud, siis oli hubasem istuda sõpradega kohvikus. Suveune sügavus oli tingitud asjaolust, et C!Q! pere enamus, olles tulnud kaugemalt Tartusse, valgus suveks laiali, elades cantuse täidemineku ootuses: „Kui on jõudnud sügise, kolletavad lehed/ Salatung siis vägisi Tartu ajab mehed …“
Notes
1. 	Tõika, et ka vähem haritud lugeja kolmekümnendate aastate sünge sündmustiku ligidal seisis, illustreerib vil! dr. Endel Arro, c. 1938/I, tänapäevane mälestus oma lihtsast maamehest naabrist. Naaber luges innuga lehti – küll mitte „Postimeest“, vaid Põllumeeste erakonna vaatevinklist toimetatud „Kaja“: „Khurhill,“ lausus ta tähtsal toonil, „läks Genssi nõu pidama“ – s.o. Churchill Genfi.