Korporatsioon Vironia 1900–2000

Korporatsioon Vironia 1900–2000

Table of Contents
1. [TRÜK=0%] Vironia mentaliteedi kujunemine kuni a. 1905 Edgar Saks	000
Buršikositeet	000
Keel, rahvus ja meelsus	000
Omavaheline kultuuriline tegevus	000
Raamatukogu	000
Kokkuvõttes	000

Chapter 1. [TRÜK=0%] Vironia mentaliteedi kujunemine kuni a. 1905 Edgar Saks
Alljärgnev on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The following is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
KVALITEEDIKONTROLLID: 
!_{oshilajev} kontrolligu korrektuurid
  __TEHTUD@2000*
!_{tkarmo} pangu SGML allikasse {os}-i parandused
  __TEHTUD@20010706T162949Z
    __enamikul juhtudel {tk} otsustas jätta parandamata, 
      kuna tegemist on {edgar.saks}-a arhailisusega, 
      mitte kirjavigadega
      __keelelist arhailisust tuleb säilitada, 
        kuna see kuulub autori isikliku värvingu 
        (võlu) juurde 
!_{tkarmo} kontrolligu sõnasõnaliselt
  Üli\~opilaslehe vastu, töötades
  PostScript-i korrektuurpoognatega 
  __TEHTUD@20010710T022129Z
Ülaltoodu on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The foregoing is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
Buršikositeet
Korporatsioonide-vaheline elu Riias kandis teatavat distsiplineeritut ja kultuurset ilmet, üksteise vastu tegelikuks saamine oli harukordne, püüti oma vahel rakendada Riia C! C! põhimõtet – otsekohesus ja korrektsus. Oma liikmeskonnas pani maksma Vironia need printsiibid täies ulatuses ja hoidis vahekorrad normaalsed ka väljaspool C! C!-d asuvate organiseerimatute üliõpilastega. Riia üliõpilaskondlikus maailmas olid korporatsioonid muidu punakat värvi akadeemilise pere hulgas isoleeritud seisuseks, omaette kindluseks. Head vahekorrad sõlmusid algusest peale ka Tartuga, kust käisid Vironia avakommersil EÜS-i saadikud, hiljem oli päevakorras kartelllepingu sõlmimine, mis aga Riia C! C! vastuseisu tõttu jäi teostamata. Vironia vahekorrad ei piirdunud ainult Riia ja Tartuga, vaid õige varakult sõlmiti sidemeid Peterburi Eesti Abiandmise Seltsiga, annetati pärg Riias kontserdiga esinevale Soome lauljannale prl. Järnefeld’ile, korraldati vastuvõtt vene rügementides teenivaile eesti rahvusest ohvitseridele jne.
Vironiat esimesel tegutsemisperioodil a. 1900–05 kandis ilmne tahe enese maksmapanemiseks teiste vanemate korporatsioonide hulgas. Neid positsiooni-võitmise aastaid Riia C! C!-s võib nimetada sõna otseses mõttes „Vironia buršiajaks“.
Seoses buršikositeedi rõhutamisega ei jäänud „Vanas-Vironias“ tulemata ka negatiivsed nähted ja liialdused. Eriti hoo- ja elurikkaks kujunesid just asutamisele järgnenud aastad. Sagedased „istumised“ võõrutasid aga mõnegi õppetööst. Kättevõidetud buršiseisus külaskäikude, C! C!-s tegutsemise, mensuuride, isegi duellide näol nõudis oma osa. Ka majanduslikult pidid liikmed kandma küllalt suuri kohustusi, oldi ju õieti noore abielluja seisukorras, kus tuli iga ese muretseda, veeklaasist kuni riidenagini. Majandusliku koorma ülejõukasvamist aitasid ära hoida vilistlaste kingitused küllalt suurte summade näol. Liigsusesse kalduva ülemeelikuse taltsutamiseks oli aga konvent sunnitud mõningaid „ettevaatuse“ reegleid tarvitusele võtma. Nii nägi majakorra §16 ette, et „klaveri pääle ei tohi pääle nootide mingisugust muud asja panda“ ja §23 toonitas—„treppi mööda käies ja konvendi korteri ümbruses ei tohi valjut olekut avaldada.“ Tookordse konvendi võimupiirid olid õige ulatuslikud, puudutades rõivastustki. Hoiatati seltsivendi, et univormis käimine võib lõppeda konvendist väljaheitmisega. Kõva käega ja ühemeelse konvendi kohta Vironia sünniaastail lausuti veel hiljemgi: „Seespool, s. o. konvendis, olla valju kirikline kord valitsenud.“
Et buršikositeeditamine „Vanas Vironias“ mõningate juures võttis küllalt hädaohtliku kurve ja omandas kohati sellist ilmet nagu peale Eesti Vabariigi sündis nn. „gründertumi“ aastail, sellest räägib ehk „Õlleviku“ salmikki a. 1904: 
Imperialis, Monopolis 
Griesenbergis, mujal veel—
Ikka tujus, ikka purjus 
Ikka rõõmus meel.—
Nõnda päevad mööda lend’vad 
Pidu pidu taga aa’b 
See on riialaste elu 
Kuis ta nutab, kuis ta naerab.
Teine näide puhastverd burši töösüsteemist räägib järgmist: 
„Vops, kas tahad täna kaschi [kaardimängu—toimetus] lüüa?“ „Eo ipso, oota veel natukene. Meie joome Jopsiga veel üks pudel õlut ära. Siis mängin Nohissoniga üks partii schachi. Pärast loen veel tänast "Düna Zeitungi" ja siis läheme kodu kaschi lööma. Pärast kaschi tarvis politechnikumi minna. Tahan üht joonistust lõpetada, mida mineval aastal pääle hakkasin. Kui selle poolt oled, jää istuma.“
 
Üliburšide seisuse ja nende eluviiside kohta pilkenoolte saatmisega ei oldud kitsi – seda illustreerib ka omapärane eelarve – „Üliõpilase Budget“, kus 1903. a. oktoobrikuu tulude poolel seisab järgmist: 
1. Kust see priius meile tuli, 
   vasta isa minule . . .                           postiga 50.—
2. Tänasida toimetusi
   ära viska homse varna . . . pumbitud onu käest 20.—
3. Veni vakk sa vennikene
   Paisu poissi paksemasse –
   võlga sisse kasseeritud . . .                      6.30
4. Kõik, mis ni armas, on siin ilma pääl, 
   on pelgupaika leidnud sääl –
   lombardis [pandimajas – toimetus] 
   keisermantel . . .                                        15.— 
5. Maha jätsid kallim mind, 
   läksid kauge ilma –
   juudile paar püksa                                    2.—
          
                                                  Summa R =  93.30  

Kulude poolel on arve juba hoopis mitmekesisem. 
1. Unustagem tööd ja piina, 
   joogem õlut, joogem viina! –
   Väikses pargis . . .                                  4.—
2. Siin on neitsid noorukesed, 
   just kui prisked Maalikesed –
   Monopolis . . .                                           10.— 
3. Kes laidab rõõmust laulumeest, 
   ei head leita selle seest . . .                     trahvi 2.— 
4. Mu kõrvus sumin, mühin, kära –
   kaaterfrühstück
   [hommikusöök pärast 
   suurpidu – toimetus] . . .                           2.50
5. Üks paigake siin ilmas on –
   korter . . .                                               9.—
6. Minge üles mägedele –
   Griesenbergi . . .                                        11.— 
7. Tarvilikku tallitama, 
   suuri töösi sünnitama –
   pliiats, tušš, radiirkumm . . .        —.50
8. Saaniga sõitsin ma sohinal –
   Villa-Novasse . . .                                       12.—
9. Juba paistab juuni päike –
   pükste lappimine . . .                          —.30
10. Kui sa mu pääle hellalt vaatsid . . .           3.—
Samas vaimus jätkub arve. 
Seisusekohase esinemise juurde kuulusid tolleaegses Riias ka nooblid härrasmehe žestid – nagu voorimeestele hõberaha pildumine, töövoorimehel koos õllevaadiga linnas ringi sõitmine jne. Neist lõbusaist numbritest ei keeldunud ka viroonlased. Kui juba pidutseti, siis täie innuga. Nii kirjutab K. A. Hindrey: „… äkki tuli teade, et Jaak Lilienkampf "Metropoli" keldri oma alla on võtnud, sääl soovib pidutseda ning kõiki sõpru sinna palub“ [Hindrey, lk. 167].
Riia, kui kiire elutempoga ja rahvusvahelisele publikule kohandatud linn, pakkus neile, kes lõbutseda tahtsid, külluses mitmesuguseid võimalusi. Ometi „Vanas Vironias“ töömeeleolu selle all palju ei kannatanud, mille tõenduseks on küllalt suur lõpetajate protsent.
Keel, rahvus ja meelsus
Seoses Riia polütehnikumis õppivate eesti üliõpilaste koondumise ja Vironia moodustamisega kerkis noore organisatsiooni siseelus just tolleaegsete olude mõjul kaaluva momendina päevakorda keele, rahvuse ja meelsuse küsimus.
Riia, kui rahvusvahelise tähtsusega liiklemistsentrum, Venemaa „suur värav“ Läände, oli oma ilmelt õige kosmopoliitiline. Sealne vabameelsem õhkkond võimaldas isegi sellise nähte, et kibedamal venestamise ajal töötasid C! C!-s koos sakslased, venelased, poolakad, hiljem eestlased ja lätlased. Ametliku läbikäimiskeelena üliõpilaselus kui ka polütehnikumis domineeris saksa keel. Siinjuures ei tohi unustada, et Riia polütehnikum loodi eraalgatusel Balti seltskonna ja Riia kaupmeeskonna majanduslikul toetusel. Selle järeldusena saksa keele ja meele valdav mõju polütehnikumis kui ka seltskonna koorekihis oli vaidlematu. Saksa keele ja kultuuri aktiivse võimutsemisega tuli paratamatult kokku puutuda organiseerumissoove südames kandval eestlaste rühmal. Saksa keele hegemoonia Riias ei kandnud aga mitte niivõrt šovinismi pitserit, kuivõrt oli iseenesest mõistetav läbikäimisvahendina. Teravamal kujul esineva šovinismi suhtes oldi Riias üpris hellad. Väljakutsuvalt toonitasid siin oma rahvuslikku joont peamiselt poolakad, mistõttu neil juhtus alaliselt sekeldusi. Korporatsiooni loomispäevil tuli eestlastel arvestada seda õhustikku. Asutajate pere kandvam osa oli veendunud asutatava organisatsiooni rahvusliku aluse tarvilikkuses, kuid välispidiselt ei saadud seda momenti eriti alla kriipsutada. Esmajoones põhjusel, et organisatsiooni kinnitamine oleks siis otsekohe sattunud suure küsimusmärgi alla. Põhikirja järgi oli korporatsiooni ülesandeks: autunde arendamine, seltsiv kooselamine, sõpruse edendamine, kombluse kõrgelhoidmine, vastastikune aineline ja vaimne toetamine. Hiljem liideti sellele juurde „liikmete kasvatamine eesti rahvuslikus vaimus“, mida ka asutamise ajal silmas peeti, kuid mille avalik toonitamine, nagu tähendatud, tookordseis oludes ei olnud lubatav.
Edasi olid tolleaegsed üliõpilased oma aja lapsed, saanud gümnaasiumis või reaalkoolides saksa- või venemeelse kasvatuse ja oma suhtumisis rahvuslikku kultuuri ja poliitikasse teiselaadsemad kui kaasaegsed. Seegi põlv, kes Vironia lõi, oli pärit nn. „teisest eesti ärkusajast“. Seoses rahva majandusliku järje paranemise ja linnastumisprotsessi edenemisega kasvas jänu lääne kultuuri järele. Osasaamist teiste rahvaste vaimsusest aga võimaldas peamiselt „via germania“. Saksa keel oli paljudele vahendiks – vähestele küll sihiks. Piiratud perekonna- ja kultuuri-traditsioonidega varustatud tolleaja eesti noori aga ähvardas Riia esmajoones saksastamise hädaohuga. Paljud eestlased, kes tulid sajandi lõpul Riiga studeerima, olid rahvusküsimuses kaunis leiged. Peeti endastmõistetavaks, et eesti organisatsiooni puudumisel astutakse kas saksa või vene korporatsiooni. Nii oli Riias soodus pind eesti intelligentsi kadakluse pookimiseks, samuti kui Peterburg saatis Maarjamaale pajuvenelasi. Ka selle Riia eesti üliõpilaste grupi kohta, kes 90-date aastate algul hoidis kokku ja hellitas oma organisatsiooni loomise lootusi, maksis eelpool toodud väide. Saksa vaim sai seda enam toitu, et ühtehoidvasse gruppi kuulus peale eestlaste ka lätlasi ja sakslasi. Kõnekeeleks omavahelistel istumistel ja vestlusel oli pea eranditult saksa keel. Eesti keelt võis kuulda „Imanta“ seltsis ja need, kes end tunnistasid eestlasteks, käisid sealseil piduõhtuil.
Kui Tartus eesti üliõpilasorganisatsioonile avaliku tunnustuse otsimisel olid suuremaks piduriks Ch! C! vastuseis, halb vahekord kohaliku sakslusega ja ülikooli külm suhtumine – siis Riias umbes samal ajal oli olukord ennem raskem kui hõlpsam. Tõsi küll – polütehnikum polnud küll just erirahvaste organisatsioonide loomisele risti vastu ja osutas isegi sellist lojaalsust, et ajal, kui Vironia kavatses eluõigust nõuda seltsina, lubati välja töötada ja kinnitada üliõpilasseltside normaalpõhikiri, kuid Riiagi C! C! oli konservatiivne; ja mis peaasi – Riias tuli lüüa suurem lahing sisemise saksasõbralikkuse kui välispidiste oludega. Riia oli suur seebikatel, kus Vene ääremailt tulnutest viiskümmend protsenti unustasid rahvuse ning astudes muulaste organisatsioonidesse moodustasid Riia buršitüübi, kellel polnud rahvust, vaid oli ainult haridus, karjäär ja seltskondlik seisukoht.
See mõtteviis polnud võõras eestlastelegi ja need vanad viroonlased, kes olid sügavalt rahvuslikud, pidid esmajoones „ükskõiksetega“ astuma võitlusse. See oli küllalt ettevaatlikust nõudev mäng ja pidi mõnelgi korral organisatsiooni asutamise mõtte peaaegu karidele juhtima. Nii peeti 1896. a., kui Vironia rajamine tegelikult päevakorrale kerkis, nn. Nikolaiburgis koosolek, kus mõtete vahetamisel rutiiniks kujunenud kombe kohaselt räägiti saksa keelt. Sel puhul tõusis üks koosolijaist üles ja lausus: „Sellest seltsist ei tule midagi välja, sest siin ei räägita eesti keelt.“ Julge ülesastumine tekitas üldise hämmastuse. Osa asutajaid liikmeid lahkus ja koosolek lõppes õieti fiaskoga. Julge deklareerimine ja vaheda relva tarvitamine rahvusküsimuses leigete suhtes osutus enneaegseks. Kui eestimeelne grupp hiljem küsimust oma vahel sõelus, väljendati kohalikke olusid ja seisukorda väga tabavalt ja õieti hindav arvamus: „Ehk küll väljendus eesti keele rääkimise kohta oli õige, ei oleks ta siiski tohtinud teha meie seltsi esimesel asutamiskoosolekul niisugust väljendust, sest koosolekule kokku tulnute hulgas olid mitmed eesti päritoluga üliõpilased, kes käinud saksavaimulises koolis, kasvatatud saksa vaimus ja ei valda eesti keelt, mille tõttu võib kindel olla, et need tõmbuvad seltsi asutamisest tagasi. Ei tohi end näidata käremeelsete rahvuslastena. Meie kohus on neid kaasa tõmmata ja aegamööda kasvatada eestlasteks.“ „Eksinute“ karmilt eemaletõukamine polnud esiteks sel põhjusel otstarbekohane ja teiseks vajas Vironia meeste arvu suurendamist, et saada avalikke õigusi.
Olukorda hindavat, sallivat vaimu näitab ka 1899. a. tolleaegsele illegaalsele konvendile tehtud ettepanek „lõbuõhtute korraldamiseks“, kus mainiti muuhulgas: „Mis tõsise eesti vaimu alalhoidmisse puutub, siis saab ka selle poolt täis priius valitsema. Mis keele priiusse lõbuõhtutel puu[t]ub, siis oleks soovitav, et eesti keel valitseks, aga et lõbuõhtutel peaasi on lõbu pidamine vaimu ja kunsti vallas ja et suurte kultuurrahvaste vaimurikkust niisugustel lõbuõhtutel vabalt tarvitada võiks, sellepärast arvab eeskirjade kokkuseadja keelepriiust mitte üksi ainult sallitavaks vaid ka tulusaks.“
Vironia asutamisaastal oldi rahvusküsimuses edasi tagasihoidlikud, sest olukord nõudis veel saksameelsete kohtlemist siidkinnastega. Saksa keele tarvitamine igapäevases läbikäimises ja õllelauas püsis endiselt küllalt suureprotsendiliselt päevakorral, mida tõendavad rida aukohtu protokolle.
Sallivuses ja leplikkuses rahvusküsimuses tekkis peale asutamispäevi kohe murrang. Tagasihoidlikkus pole nüüd enam põhjendatud ja puhteestilik element Vironias hakkas üha tugevamalt üldsust häälestama. Juba asutamiskommersile järgneval nädalal astusid üksikud rahvusleiged liikmed organisatsioonist välja. Tehti ka otsus, et seltsi liikmed, kes 1901. aastal on konventi vastu võetud, peavad veel samal aastal eestikeelse kõnega esinema.
Rahvuslikust eneseteadvusest rääkis seegi moment, et Vironial, kes muidu seisis kõigi C! C! konventidega üpris heal jalal, hakkasid vahekorrad halvenema eriti „Concordia Rigiensisega“, milline saksa korporatsioon koosnes suures enamuses eesti ja läti kadakaist. Jaheda suhtumise süvenemist saksa korporatsioonide ja Vironia vahel kiirendas ka asjaolu, et hääletamisel S! C! (Senioren Convent) olid eesti organisatsioonile õiguste andmisele vastu Fr. Baltica, Rubonia ja Concordia Rigiensis. Värvides ülesastumine sai võimalikuks poolakate, venelaste ja lätlaste toetusel. Vastastikune külmus peegeldus ka peale asutamist tehtavate tervitusvisiitide puhul. Avalikku vaenu märkisid järgnevail aastail concordlaste ja viroonlaste vahelised löömingud. Ainsaks saksa korporatsiooniks, kes asutamiseelsel aastal osutas Vironiale heatahtlikkust ja sõbralikkust, oli Fr. Baltica. Nimetatud aadlikorporatsiooni poolehoid eestlastele jahenes aga ülikiiresti, kui korra saadi tunda maa pärisperemeeste hambaid. Ühel juhuslikul külaskäigul Fr. Balticasse tekkis tüli ja viroonlaste poolt langes sakslaste arvel lause: Teil ei ole ühtegi õigust Baltimaade kohta, ega ka ühtegi elamiseõigust Baltimail, sest Baltimaad kuuluvad eestlastele ja teie saate varsti nägema, et eestlased peksavad teid Baltimailt välja! Need ennustuslikud sõnad tekitasid sakslastes vimma ja Vironial oli õnne, et ta kinnitamine teostus novembris 1900, sest jaanuaris 1901 sama Fr. Baltica esines propositsiooniga, milles sooviti, et uute organisatsioonide kinnitamiseks C! C!-s on vajalik kahe kolmandiku liikmete poolthääletamine.
Rahvusliku mentaliteedi läbimurret valgustab ka Vironia kõnetoimkonnas peetud ettekannete keeleküsimus. 1900/1901 peeti kogusummas viis kõnet, neist eestikeelseid kolm, saksakeelseid üks, venekeelseid üks, 1901/1902 oli kõnede arv üksteist, neist kuus eesti-, neli saksa- ja üks venekeelne, 1902/1903 oli samuti üksteist kõnet, nendest kümme eestikeelset ja üks venekeelne. Hilisematel aastatel kuni 1905. a. on kõnetoimkonnas ainumaksvaks eesti keel.
Saksa keele oskamine ja tarvitamine osutus paratamatuks õpinguil ja C! C!-vahelises läbikäimises, kuid püsis rutiini tõttu veel siseeluski. 1903. a. Vironia pere enamik suhtus saksakeelseile kõnekäändudele ja õllelauas buršižargooni tarvitamisele juba halvustavalt. Looke tolleaegsest „Õllevikust“ on siin parimaks illustratsiooniks: 

                      Keeleproovid.  

   (Eesti keele etymoloogia ja syntaxi übungid.) 
Mineva laupäeva kneip õhtul oli väga gemütlich olek. Lõpupoole tuli aga üks lataavlane korteri pääle. Hakkasin teda aasima, tema aga ei oskanud peenikeselt reageerida ja hakkas mind jämedalt provozeerima. Selle pääle forderdasin teda. Niiviisi tuli meie vahel reisserei. Ülehomme on E! G! Valin nimelt waffen. [Toimetuse märkused: die Übung = harjutus, drill; gemütlich = hubane; ich foredere = mina nõuan; ich reiße = mina rebin; die Waffe = relv. Terminid „kneiplaud“ ja „aasimine“ osutusid aga hiljema kahekümnenda sajandi eesti üliõpilaskeeles pigem laensõnadeks kui võõrsõnadeks.]
1905. a. kohta pakub sama väljaanne pilkaja prilli läbi nähtud statistikat, kus tudengi elus esinevad pahed on edasi antud protsentides. Saksastumise tuhinat tähistatakse siin nelja protsendiga. Viieaastase kestvuse jooksul Vironias murti lõplikult Riia oludes nii hädaohtliku saksastumise taime võrsed ja võidi avalikult väita, et on ajakohane neid, kes ei hoia end saksastumise eest, seltsivendade poolt vande alla panna. Koos rahvusliku mentaliteedi võimulepääsuga tugevnes ka ilmselt Vironia selgrookus ja selginesid suunad. Saksluse vastu juba poliitilise värvinguga väljaastumist tõendati 1904. a. C! C! Poola korporatsioonide kaitsmisel, eriti aga 1906. a., mil Vironia avalikult C! C!-s tegutses sakslaste vastu. Viroonlase J. Lilienkampfi seenioriks olles deklareeriti ühe kodukorra tõlgitsemisest tingitud konflikti tõttu saksa korporatsioonid C! C!-st lahkunuks ja hiljem, kui viimased avaldasid soovi astuda taas C! C! liikmeks, avaldas Vironia protokolldiktaadis, et sakslaste ülesastumine näitab, et nad ei vääri teiste korporatsioonide usaldust.
Vironia oli õieti esimeseks Läände tungivaks eestluse pioneeriks. Riia oludes Vironia tekkimine omandas pöördelise tähtsuse, sest a. 1900 peale lükati riiv ette eesti noorte ümberrahvustamise võimalustele. Liikmeskonna kasvu, vilistlaskogu tekkimise tõttu Tallinnas ja tihedate sidemete loomise kaudu emamaaga Vironia osatähtsus järgnevail aastail üha tõusis. Asutajate liikmete unistus saksameelsete suguvendade tagasivõitmisest eestlusele sai teoks. Söandati mitte ainult „kadakaid“ päästa, vaid ka sakslasi ümberrahvustada, kui need sattusid Vironia mõjupiirkonda. 1911. a. üks Vironiast väljaastuv sakslane avaldab konvendile oma pihtimuse, milles selgitab, et viroonlased tunnevad end Riias eestluse eelpostidena ja tema, sakslane, kes ka oma rahvust austab, on astunud Vironiasse selleks, et tunda end korporandina, mitte aga eestlasena. Lahkuja avaldab kahetsust, et Riia korporatsioonid rahvuste järele on kujundatud! Sääraseid näiteid on teisigi. Revolutsioonipäevil Vironia asukohaks oli Moskva ja sealgi deklareeriti 1917. a., et nüüd on tulemas kodumaal lahedamad tuuled ja rahvusliku kultuuri enamaks arendamiseks väljavaateid, millest peame aktiivselt osa võtma. Et ka ise kaasa aidata isamaa heaks töötamise võimaluste loomisele, selleks langes Riias korp! Vironia koosolekul otsus: astuda in corpore Eesti rahvaväkke.
Vironia kasvamine Riias sündis järje- ja sihikindlalt, kuid mentaliteedi kujundamine oli Riias hoopis raskem kui Tartus, kus tugevalt eestimeelsete üliõpilaste juurdevool osutus vähemalt kümnekordselt suuremaks. Riiga õppima tulijaist olid paljud majanduslike huvidega ja rahvusküsimusis ükskõiksed. Need tegurid, mis Vironias selgroo kujundamisele kiirendavalt kaasa aitasid, seisid välises tihedas kontaktis emamaaga ja siseelus raamatukogu, kõnetoimkonna ning trükisõna kaudu saavate ergutuste pidevas mõjus.
Omavaheline kultuuriline tegevus
Vironia vaimne pale kitsamas mõttes kuni a. 1905 väljendus esmajoones selles töös ja huvide sfäärides, mis avaldus omavahelistel kõne- ja vaidlusõhtuil. Õieti tähendas sajandi pööripäev Vironia eesmärgikindlat vaimsete harrastuste sündi. Teatud sugemed sellelaadilistest huvidest aga ulatuvad varemassegi aega. Nii arutati 1899. a. algul küsimust, kas ei tuleks nõuda noortelt liikmetelt sisseastumise kõnet, kaaluti tehnikute aastaraamatu väljaandmise võimalusi jne. Eelasutamisaegses Vironias ei seisnud vaimsed huvid mitte niivõrt palju kollektiivis esirinnas, seda enam aga leidsid üksikute poolt harrastamist. Loeti palju omamaist ja väliskirjandust ning üksikud liikmed olid oma teadmiste avaruse tõttu otse entsüklopedisti kuulsuses. Nende „literaatide“ koondumiskohaks sai Riias Viljandi tänav 2. asuv nn. „Prantsuse pansion“. Konkreetselt astuti korporatsioonis samme lugemisõhtute sisseseadmiseks 1899. a. sügisel, ent konvent otsustas selliste enesearendamis õhtute korraldamist pidada võimalikuks alles siis, kui on üüritud oma ruumid. Vahepeal teostati lõbuõhtute korraldamine enam-vähem normeeritud kujul ja peale lõbusa koosistumise mahutati kavva ka mõtete vahetamine „vaimu- ning kunstivallas“. Korporatsioonile üüriti klaver, noodid ja esimene lõbuõhtu ühes ettekannetega teostus 1899. a. märtsis.
„Kõnetoimkonna ehk discutivkomisjoni“ rajamine omandas reaalsema kuju 10. oktoobril 1900 A. Lucki sisseande näol konvendile, milles peeti soovitavaks rutuliselt põhikirja väljatöötava komisjoni valimist. See teostus ja komisjoni liikmeteks said E. Aule, E. Enno, J. Radik, kuna juhtimise võttis enesele A. Luck. Ettevalmistustööd andsid pea tulemusi ning 15. jaanuaril 1901 võidi konvendile esitada kõnetoimkonna sihtide ning ülesannete kava. Esitises fikseeriti kõneõhtute sisu järgmiselt: „Et Vironia sisimesel ühiselul ka kasvatusline siht on, pantakse kõneõhtud toime, millede eesmärk ja otstarbe on polytechnikumis antavat üheküljelist tehnikalist haridust laiendada kõnede varal, millede teemad üleüldi haritavatest teadustest võetud on nagu: mõttetarkus, psychologia, ethika, aesthetika, loodusteadus j. m. ja läbirääkimiste läbi kõnesolevate ainete üle.“ Selgesõnaliselt väljendati tolleaegses olukorras mõistetav seisukoht, et poliitilised ja usulised teemad ei või tulla kõnedena ja läbirääkimiste all päevakorda. Kõneõhtud kestsid kella kolmveerand üheksast kaheteistkümneni, kusjuures alkohooliliste jookide tarvitamine oli teadusliku sisuga ettekandekoosolekuil täiesti keelatud, kirjanduslikel ja muusikaõhtuil aga vaheaegadel lubatud. Alkoholi keelu küsimus tekitas algul mõndagi sekeldust. Et oli keelatud ka peale kõneõhtut jääda õllelauda istuma, pidas osa liikmeid seda korraldust ülearuseks, kuna just õllelauas olevat hea kritiseerida. Keelust üleastujate karistamisega suudeti pea rahulolematuid taltsutada.
Konvendi poolt loodud kõnetoimkond pidas A. Lucki eesistumisel oma esimese koosoleku 23. jaanuaril 1901 ja jagas ametkohad järgmiselt: esimeheks E. Enno, abiesimeheks J. Radik, kirjatoimetajaks K. Jürgenson. Määrati ka kindlaks töö avang 3. veebruaril 1901. a. kirjandus-õhtu näol, kus tervituskõne pidas J. Radik, teemal „Dr. Veske elulugu ja luuletused“, rääkis E. Enno ja rebaste poolt esitati ettekandeid ning muusikalisi palasid. Nii algas Vironia peres omaaja kohta küllaldaselt rahvusmeelsuse ja üldteadmiste alal ergutavalt ning täiendavalt mõjunud vaidlustoimkonna töö. Ajavahemikul 1901–05 peeti viiskümmend kõnet ja seisis päevakorral rikkalikult vaidlusteemasid. Arvustik näitab 1900/1901 – viis kõnet, 1901/1902 – ;üksteist kõnet, 1902/1903 – üksteist kõnet, 1903/1904 – üheksa kõnet, 1904/1905 – kümme kõnet, 1905 – kolm kõnet. Vironia vaimse elu juhtimisel on olnud tegevad ametite järjekorras: 1901/I – E. Enno, J. Radik, K. Jürgenson; 1901/II – J. Radik, O. Amberg, K. Jürgenson; 1902/I – O. Amberg, A. Zimmermann, K. Mauritz; 1902/II – O. Amberg, F. Kangro, K. Mauritz; 1903/I – F. Kangro, K. Mauritz, J. Roosson; 1903/II – K. Mauritz, F. Kangro, A. Jürgenson; 1904/I –J. Roosson, R. Lilienthal, G. Toom; 1904/II – J. Roosson, K. Mäggi, L. Saukas; 1905/I – F. Kangro, E. Tellmann, L. Saukas; 1905/II – G. Jonson, E. Tellmann, J. Mägi.
Kõneõhtute sisseseadmine ja ettekannete pidamise kõigile sunduslikuks tegemine ei möödunud sisevõitluseta. Vaevalt kuu aega peale esimest kõneõhtut oli konvent sunnitud otsima lohaka osavõtu vastu vahendeid. Määrati karistuseks 30 kopikat puudumiselt ning 15 kopikat hiljumiselt. Saadud summad kasutati raamatukogu täiendamiseks. Buršide seisus oli kõneõhtute kui nende arvates ülearuse koormatuse suhtes päris demonstratiivselt vaenuline. Puudumiste puhul seletati: see sündinud põhjusel, et seal kõik magavad. Pinevus kõneõhtute pooldajate ja vastuolus seisvate buršide vahel kestis aastaid ja hiljem „punaste aastate“ opositsioonilises ning kõike mahategevas meeleolus kirjutati samade õhtute kohta: „Kuid ka vaimline elu ei maganud selleaegses Vironias mitte: meil olivad omad kõneõhtud, mitte niisugused nagu nüüd, vaid kõvad ametlikud, sunduslikud õhtud. Kõnedest enestest ei olnud aga suuremat asja – just nagu nüüdki, rääkisivad ainult paar meest, kuna teised peaasjalikult ainult selleks seal istusivad, et trahvi maksta ei tuleks. On ju tõsi, et kõnede sisukus mõnegi ettekandja juures jättis soovida, ja sunduslikust ülesandest püüti lihtsalt seega üle minna, et anti resümee mõnest loetud teosest.“ Seda kõneõhtute paharetti märkasid ka eestvedajad ja üks tolleaegse kõnetoimkonna hingi E. Enno tegi koguni ettepaneku, et tühja-tähjasisuliste kõnede asemel pigem rohkem korraldatakse vaidlusi. Viimastest osavõtt oli alati kõnelejate rohke.
Sellisena paistis pealiskaudsel vaatlusel Vironia asutamisaastateaegne kõnetoimkond. Tegelikult oli siin tehtud tööl hoopiski sügavam sisu ja laiem mõju. Kõnetoimkond – loodud enesearendamise otstarbeks, taotles humanitaarhariduslikke sihte – oli õieti midagi praeguse rahvaülikooli taolist. Kõneõhtute programmi mahtusid nii humanitaar- kui ka loodusteadused, lisaks sellele peatükid üliõpilaselust ja -ajaloost, reisimuljed jne. Selle laiahaardelise kava raames leidsid aga pea ülekaalukalt viljeldamist Eesti elu, teadust, kirjandust ja rahvusküsimusi puudutavad teemad. Kõnetoimkonna väärtus seisis selles, et siin rajati sepipada, kus liigselt kosmopoliitlike vaadetega eesti noored viidi oma rahvuse küsimustele lähemale. Siin taoti saksa ja vene koolidest tulnud materialistlike huvidega ja eesti asjust sageli õige väheteadlikest noortest rahvuslikku rauda. Kõnede näol nagu „Mihkel Veske elulugu ja luuletused“, „Kalevipoeg eesti rahva eepos“, „Dr. Kreutzwald ja tema tööd“, “Nõua valgust, eesti mees“, ettekannetes J. V. Masingust, dr. Fählmannist, C. R. Jakobsonist, Koidulast, eestlaste muinasusust, talurahva seisukorrast Läänemaal 13. kuni 18. sajandini, soome sugu rahvaste minevikust jne. anti kuulajaskonnale küllalt laiapiiriline ülevaade eesti tolleaegsest vaimsest palgest, eesti rahvusest ja tema püüetest. Rahvusliku kasvatuse andmiseks oli see, kaasajale ehk primitiivsena tunduv, teemade sari vajalik. Rööbiti kanti ette kõnesid teemadel, mis käsitlesid makkiavellismi, materialismi, planeet Marssi, jaapanlaste tõugu, ooperi ajalugu, inimsoo tekkimise teooriaid, mnemoonikat, saksa burškondade ellutärkamist, Ibsenit jne.
Ei saadud ka mööda rahvuspoliitilistest teemadest, kuigi need olid keelatud. Sellised küsimused kerkisid tavaliselt üles ka omaette vaidlusainetena või kõnedele järgnevate läbirääkimiste osana. Siin õieti peitubki „Vana Vironia“ vaidlusõhtute väärtuslikum osa ja tuleb konstateerida, et Eesti avaliku elu nähete jälgimises ja neile reageerimises olid tolleaegsed Riia eesti üliõpilased õige erksad. Kohati vaidluskoosolekute protokollidest jääb mulje, nagu oleks tegemist poliitilise klubiga. Kui 1902. a. Eesti ajakirjanduses rünnati üliõpilasi nende leiguse, ideaalide puuduse ja rahva elust vähese osavõtu pärast, kajastusid need küsimused elavalt Vironiaski. Mitmed juhtivamad pead polnud kitsid tolleaegsetele viroonlastele ette heitma tegevusetust, vähest osavõttu Riia eesti seltside tööst jne. Tunnistati vääraks seisukoht: „Meil olla tarvis ennast ühes kitsas ringis (corporation) üles kasvatada, küll vilistlasteks saades adra kätte võtame ja rahva vaimupõllul kündma hakkame ja teda majanduslikult kulla hunikule uppitame.“ 1903. a. seisid vaidlusteemadena päevakorras küsimused eestlaste ja sakslaste võitlusest, ajakirjanduse olukorrast, Eesti ajalehtede „Teataja“ ja „Postimehe“ põhimõttelistest erinevustest, vanavara kogumise tarvilikkusest, laulupidude mõttest, naistele kõrgema hariduse andmisest, Tartu ja Tallinna teatrite väljavaadetest jne. Ei rahuldatud ainuüksi platooniliste ja üldsõnaliste teemadega, vaid võeti põhimõtteliselt hindamisele sellinegi nähe, millest on tingitud vaen eestlaste ja lätlaste vahel. Kaaluti ka majanduslike positsioonide vallutamise küsimusi, näiteks – milline tähtsus ja järeldused on eestlusele muudatustel Tartu Hüpoteegi Seltsi juhatuses. Avaldati rõõmu sakslaste rinde murdmise puhul, kuid samal ajal konstateeriti kurvastusega, et pangad püsivad veel kõik sakslaste käes. Sakslaste poolt väljakuulutatud boikoti puhul avaldati Vironias seisukoht: „Majanduslisest küljest kumbagil rahvusel suurt kahju olla ei või. Küll aga saab eestlastel sellepoolest kasu olema, et nad nüüd rohkem kokku hoidma on sunnitud ja ära on näinud, missuguste tooreste abinõudega saksa seltskond nende vastu võitleb.“ Saksluse küsimuses tungiti kaugemalegi, arutades küsimust, kas need ajad on kaugel, kus eestlased võivad sakslasi linnavalimistel võita? Viroonlaste seisukoht oli selgesõnaline: eestlane ei salli sakslast ja viimased kihutatakse pea linnavolikogudest välja. Ka Tartu ülikooliga seosesolevad nähted leidsid Riias tähelepanelikke jälgijaid. Dr. A. Paldrocki eradotsendiks mittenimetamise puhul võeti Vironias seisukoht ja väljendati pahameelt Tartu Alma Materi tegevuse üle, kus ei arvestatud isiku võimeid, vaid ta rahvuslikku päritolu: „Ülikool näitab sellega, et ta poliitilistest vooludest osa võtab, millest tema oma ülesande tõttu kõrgemal peaks seisma.“
Riia-aegse Vironia huvide profiil oli küllalt mitmekesine. Tihedalt sammuti Eesti avalikkuse aktuaalsete nähetega käsikäes. Kõnetoimkonna töö peamine teene aga seisis Vironia siseelus rahvusküsimuse kristalliseerumise kiirendamises. Väheste aastatega jõuti kõhklemise ja leiguse olukorrast aktiivrahvusluseni.
Raamatukogu
Vironia mentaliteedi ja vaimse palge kasvatamises omas veel küllaldase osatähtsuse raamatukogu, mis ühes ajakirjandust sisaldava lugemislauaga aitas täiendada tööd, mis tehti kirjanduse- ja lugemisõhtuil. Viimaseil deklameeriti värsse kaasaegseilt luuletajailt, loeti värsket proosat, „Lembitut“, „Kalevipoega“ jne. Eesti kirjanduselu uusnähetega tutvumises oli viroonlaste pere õige nobe. Näiteks uustulnuka „Noor-Eesti“ saavutusist esines juba 15. oktoobri 1905 ettekandega J. Kukk – „Noor-Eesti motiivid G. Suitsu laulude järele“.
Raamatukogu on üksikisiku kui ka organisatsiooni elus vajadus, kuid ka sümbol. Tavaliselt raamatukogu sisu kujuneb hinnangute tegemise aluseks, kajastab vaimseid suundi, harrastusalasid. „Ütle mulle, mida sa loed, ja ma ütlen sulle, kes sa oled!“ Vironia raamatukogu alged ulatuvad 1890-date aastate lõppu. Millal ja kuidas satuti oma raamatukogu loomise mõttele, siin on raske täpset vastust anda, kuid 1899. a. tegi F. Mitt raamatukogule kuni 100-teoselise kingituse ja samal aastal valiti kolmest eestseisuse liikmest üks raamatukogu hoidjaks, nimelt Jaak Lilienkampf. Arutatakse ka küsimust raamatukogu heaks raha kogumisest ja sügis näitab, et iga liikme kuumaksust läheb raamatukogule kümme protsenti ning raamatute ost toimub konvendi heakskiidul.
Hiljem kui raamatukogu sünd, alles seoses oma ruumide soetamisega, kerkis päevakorrale ajakirjanduse tellimine. Dualism asutamisaegse Vironia liikmeskonnas, mis väljendus rahvusküsimuses, organisatsiooni tüübi valikus (korporatsioon või selts) nähtub raamatukoguski. 2. veebruaril 1900 (enne korporatsiooni asutamist) omas Vironia 202 raamatut, neist 99 eesti- ja 91 saksakeelset, venekeelsete arv küündis 12-le. See juhuslikest annetusist koostatud kogu sisaldas isegi selliseid teoseid nagu „Wegweiser durch Riga“ möödunud sajandi väljaanne. Kord ja karistus olid tolleaegses buršielus käsikäes käivad mõisted. Asutamisel olevat raamatukogugi tuli kaitsta määrustega: raamatu tähtajaks mittetoomisel oli trahviks 5 kopikat, ajalehtede korporatsiooni ruumist väljaviimine maksis 10 kopikat. Neiks ajalehtedeks olid „Postimees“, Riia saksa leht „Düna Zeitung“, hiljem lisandusid „Münchener Fliegende Blätter“, „Rigasche Industrie Zeitung“, „Olevik“ ja viimsena 1902. a. „Sakala“.
Lugemismaterjali valikul taotleti siingi mitmekesisust, mingit erijoont või -suunda on asjatu otsida. Ent veel suurem juhuslikkus kui ajakirjanduse tellimisel, lugemismaterjali „erapooletus“, avaldus raamatukogus. Aastast 1900 on säilinud aruanne kahekümne kaheksa kingitud raamatu kohta ja seal leiduvad rahulikult kõrvuti „Nanseni reisujuhtumised“ teise üldlaulupeo nimestikuga, Grenzsteini „Male õpetus“ Schilleri „Maria Stuart’iga“ jne.
Vironia raamatukogu arvulisele tõusule aitas suuresti kaasa 1901. a. avaldatud üleskutse raamatute kinkimiseks, mis leidis eesti seltskonnas ootamatult elava vastukaja. Riias õppiva eesti nooruse tarvis pandi kokku 1095 teost. Kinkijate hulgas esinevad Jaan Tõnisson 27, K. E. Sööt 54, M. Hermann 29, EÜS 20, J. Ploompuu 34, Schnakenburg 271 ja Laakmann 394 raamatuga. Väärtuslikum annetatud teostest oli M. Vareselt Meyeri konversatsioon leksikon. Varemate Vironiale raamatuid kinkijate nimestikku kuuluvad veel pr. M. Köler, Oskar Kallas, Riia eesti seltskond jt.
Kogu, mis oli õige juhuslikku laadi, leidis Riias aga ülielavat kasutamist. Jõulu vaheaega veetma mindi alati koos kimbu raamatutega. Aastate kestel täienes kogu ja ei puudunud ka sellised nimed kui Mark Twain, Wittmann, Sudermann, A. France (originaalis), Dickens, Hedenstierna, Ibsen, muidugi Goethe, Schiller jt.
Vironia piiratud majanduslikud olud, kus sageli hädavajalikkegi summe saadi vilistlastelt kingitusena, ei lubanud eriti suurt krediiti raamatukogu otstarbeks. 1900. a. jaanuaris koostatud eelarve võimaldab 150 rubla üldsumma juures 20 rubla raamatukogule, 1900/1901. a. eelarves kuulub 1469 rublalise üldsummast 40 rubla raamatukogule, 1901/1902. a. 1890 rublast 35 rubla, 1902/1903. a. 1935 rublast 40 rubla, 1903/1904. aasta 1920 rublast 60 rubla jne. Need summad polnud ju eriliselt suured ja kulusid erialalise (tehniline, majanduslik, põllumajanduslik) kirjanduse muretsemiseks. Näiteks üksainus vilistlaste toetusel ostetud raamat „Pank Zeug“ maksis 200 rubla.
Vironia raamatukogu, mille hoidjaiks olid 1900/II K. Jürgenson, 1901/I J. Radik, 1901/II J. Ritson, 1902/I J. Ritson, 1902/II–1903/II K. Mauritz, 1904/I–1905/I L. Saukas ja 1905/II J. Mägi, kasvas 1905. a. umbes 2000-köiteliseks ja spetsialiseerus tehnilisel ning majandusteaduslikul alal. Maailmavaate ja mentaliteedi kujunemises nii hädavajalik filosoofiline ja kirjanduslik osa arenes küll rööbiti, kuid siiski vähemal määral. Kokkuvõttes polnud raamatukogul „Vana Vironia“ vaimu kujundamisele kaugeltki seda mõju, mis kõnetoimkonnal.
Kokkuvõttes
Vironia sai avaliku tunnustuse ajal, mil liberaal-demokraatlikud voolud olid Eestis pead tõstmas ja uute ideede kandjad vaatasid sageli üle õla konservatiivsele, väliselt saksa buršide poolt ammu sissesõtkutud radadel astuvale korporatsioonile. Algaastail Vironia sai Eesti avalikkuse poolehoiu kõrval ajakirjanduselt mõnegi müksu. Rasked tekkimistingimused – saksameelses Riias vajaliku tunnustuse otsimise tarve ühelt poolt, sisevõitlus kadaklusega, majandusliku aluse nõrkus teiselt poolt ei võimaldanud Vironial otsekohe oma tõelist palet näidata. Vironia selgroog pidi karastuma, vaimne pale kristalliseeruma, tuli teha läbi võitlusi. Nagu nägime pealiinil – rahvuslikkuse küsimuses – selgines Vironia osa Riias ja eesti seltskonnas õige pea. Juba esimesel aastal peale korporatsiooni asutamist hiivati aktiiv-rahvusluse lipp. Vaimsel põllul otsiti osasaamist kõigist kultuurivaradest, oldi ka teadlikud oma inseneri ja majandusmehe kutse tuleviku ülesandeis. Rikkalike kõnede ja vaidlusainete, kodumaa vaimuelu tähelepaneliku jälgimise kaudu, osa võttes rahvuslikest üritusist, võitluses sakslusega Riia C! C!-s jõudis Vironia 1905. a. täismehe ikka. Organisatsioon polnud küll eriliste vaimsete voolude sünnitaja, kuid saavutas ise küpsuse ja ümbritseva elu suhtes majandusmehele vajaliku kaine ning asjaliku seisukoha. Peeti haritud eesti meheks seda, kes on vaba illusioonidest, kes maailmast ja ümbrusest seda näha oskab, mis seal õieti olemas on ja selle järele ka väärtusi õieti hindab. Ei unustatud sedagi tuleviku näpunäidet: kes teistele hiljem midagi pakkuda tahab, sel peab ka enesel midagi olema.
Iseteadva ja vaba eestlase selgroogu, meelekindlust ka hämaramail aegadel, suunaselgust õpetas „Vana Vironia“. Seal ihuti haljaks see vaim, mis kannab praegust organisatsiooni ja selles on rajajate suur teene.