Korporatsioon Vironia 1900–2000

Korporatsioon Vironia 1900–2000

Table of Contents
1. [TRÜK=0%] Päikest ja varju: momente noore Vironia korporatiivses elus Eduard Eerme	000
1905. a. revolutsioon ja selle järellainetus	000
Edusamme omavahelises elus	000
Tagasiminekuid omavahelises elus	000
Suhted Eestiga	000
Suhted teiste üliõilasorganisatsioonidega	000
1909. a. pereheitmine	000

Chapter 1. [TRÜK=0%] Päikest ja varju: momente noore Vironia korporatiivses elus Eduard Eerme
Alljärgnev on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse kilede valmistamise ajal. (The following is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
KVALITEEDIKONTROLLID: 
!_{tkarmo} kontrolligu soravust, t\"o\"otades Linux-i printitud poognatega 
Ülaltoodu on alb2000 toimkonna selle peatüki planeerimise märkmestik. Seda märkmestikku summutatakse plaatide valmistamise ajal. (The foregoing is alb2000 editorial-team planning material. This material will be suppressed when alb2000 goes to press.) 
1905. a. revolutsioon ja selle järellainetus
1905. a. ümber Riias tegutses ka teine eesti üliõpilasorganisatsioon – üliõpilasselts Laene. Sinna läksid rohkem radikaalsete ja osalt ka sotsialistlikkude vaadetega noored, kuid nende arv ei olnud suur. Mõned üksikud eestlased jäid ka väljaspoole organisatsioone – nad nähtavasti ei leidnud enestele õiget kohta. Kuid suurem osa eesti üliõpilasi Riias liitus tol ajal Vironiaga. 
/…/
Eesti rahvuslik vaim pääses Vironias suuremal määral mõjule 1905. aastal. See aasta tähendas Venemaale kaotatud sõja ja revolutsiooni aastat. Enne seda oli eesti rahvuslik töö ja mõte rangelt keelatud. Valitsuse tagurlikul ja venestamise poliitikal kadus nüüd jõud ja kandepind. Rahvas võitis omale suuremad õigused ja vabaduse kiired heitsid valgust ka Baltimaa pinnale.
/…/
Revolutsiooni keerises ei saanud loomulikult ülikooli töö olla normaalne. Riia Polütehniline lnstituut oli ka 1905. a. sügisel suletud, nagu teisedki ülikoolid Venemaal. Kõik need poliitilised segadused häirisid tugevasti ka Vironia elu ja konvendi tegevust. Osa viroonlasi lahkus Riiast ja sõitis koju, kui olid olemas sõiduvõimalused. Teine osa ootas ärevusega poliitilisi sündmusi ja nende tagajärgi. Kõik olid nii või teisiti revolutsiooni mõju all. Sellele vaatamata peeti konvendi koosolekuid, kõneõhtuid ja võeti vastu noorliikmeid.
/…/
Kevadsemester 1906. aastal oli juba rahulikum. Ülikoolide uksed avati ja katkestatud tööd püüti juhtida normaalsetesse piiridesse. Vironia elu muutus ka korrapärasemaks, olgugi et kõik liikmed Riiga ei tulnud. Poliitilised meeleolud olid veel ärevad ja võis arvata, et ka ülikooli töö ei muutu päris normaalseks.
Edusamme omavahelises elus
/…/
Sügisel 1906. a. kogunes Riiga rohkesti eesti noori, kes peaaegu kõik astusid Vironiasse. Nii kujunes sügisene coetus seitsmeteistkümneliikmeliseks. Jaanuaris 1907. a. astusid veel kolm-neli meest juurde. Nõnda kasvas 1906–07. a. coetus arvuliselt suurimaks, mis Vironia Riia ajajärgul nähtud. Kuni 1906. a. oli noorliikmete arv Vironias harilikult neli-viis meest aastas. 1907. a. sügisel astus Vironiasse kümme noort ja järgmisel, 1908., a. viisteist noort. Need kolm aastat 1906–08 kujunesid noorte vastuvõtmise suhtes rekordilisteks. Järgmistel aastatel oli noori sisseastujaid tunduvalt vähem. Põhjustest räägime edaspidi.
Imelikuna paistis meile noortele esialgu see, et lihtliikmeid oli korporatsioonis rohkem kui värvikandjaid. Põhjus seisis selles, et viimased viivitasid kohalesõiduga ja alles hiljem – oktoobrikuul – kogunes värvikandjaid võrdselt noortega.
1906–07 astusid Vironiasse: 
	1.	Edgar Kuusik, stud. arch.
	2.	Evald Maltenek, stud. mech.
	3.	Hugo Kaho, stud. chem.
	4.	Juhan Kalm, stud. agr.
	5.	Karl Schumann, stud. ing.
	6.	Eduard Ehrlich (Eerme), stud. chem.
	7.	Nikolai Narusk, stud. mech.
	8.	August Jõudu, stud. rer. merc.
	9.	Mats Kissa, stud. chem.
	10.	Märt Raud, stud. ing.
	11.	Peeter Laas, stud. mech.
	12.	Aleksander Müürisepp, stud. ing.
	13.	Egon Philippson, stud. mech.
	14.	Johannes Sakkeus, stud. ing.
	15.	Johannes Haugas, stud. mech.
	16.	Ferdinand Sägi, stud. ing.
	17.	Herman Perna, stud. ing.
	18.	Alfred Kalm, stud. agr.
	19.	Eduard Kuusik, stud. ing.
Paari lihtliikme nime enam ei mäleta, ka teised kaasaegsed ei mäleta neid enam. Nähtavasti ei jäänud nad kauaks Vironiasse. Nendest mainitud tegev- ja noorliikmeist, arvult kokku nelikümmend neli, surid noorelt: 
•	Erich Emberg – pärast lõpetamist, abiellumist ning Tartus töötades laskis enesele kuuli pähe, põhjus teadmata
•	Aleksander Iir – haigestus vaimselt ja suri kodutalus
•	Karl Teetsov – haigus teadmata
•	Nikolai Narusk – suri tiisikusse
•	Ferdinand Sägi – haigus teadmata
•	Kari Schumann – suri neerupõletikku
•	Peeter Laas – haigus teadmata
Egon Philippson, Eduard Kuusik ja Johanes Haugas kustutati nimekirjast asjaoludel, millest on juttu allpool.
Kõik teised lõpetasid Riia Polütehnikumi ja töötasid hiljem Eesti Vabariigis kauemat aega. Hugo Kaho kohta peab märkima, et ta lahkus Riia polütehnikumist ja lõpetas Kaasani ülikooli loodusteaduskonna. Gustav Jonson lõpetas Pariisis kõrgema sõjakooli. Jaan Mägi lahkus Riiast ja 1õpetas agronoomina Novo-Aleksandria põllumajanduse instituudi. Eelpool mainitud Vironia liikmeist elasid hiljem Eesti paguluses: 
•	1. Ins. Ludvig Saukas, lnglismaal (surnud 1964)
•	Prof. Hugo Kaho, Saksamaal (surnud 1964)
•	Agronoom Eduard Eerme, USA-s [surnud 1973 –toimetus] 
 /…/
Kui tahame täpsemalt jälgida korporatsiooni siseelu, siis oli igapäevane toiming umbes järgmine: kella kaheteistkümnest kaheni oli ülikoolis lõunavaheaeg (ainult joonestussaalides ja laboratooriumides käis töö katkestamatult edasi) ja selleks ajaks kogunesid peaaegu kõik 1iikmed korporatsiooni ruumidesse. Enamik neist lõunatas konvendi korteris, teised tulid seltsivendadega kokkusaamisele. 
Avaras söögitoas seisis pikk laud umbes paarikümnele inimesele. Kui einetajaid korraga rohkem leidus, siis pidid hiljemtulejad natuke ootama. Korporatsioonil oli palgatud oma perenaine – vanem proua, kes hoolitses toidu ja koristamise eest. Perenaisele maksti toidu eest normitud hind nädalate ja kuu viisi. Võis saada ka üksikuid lõunaid ja õhtusööke. Kui ülõpilastel rahast puudus tuli, siis ei olnud muret toidu eest, mida saadi konvendi korteris. Ainult maksta tuli siis, kui raha saadi. Korraliku maksmise eest hoolitses konvent. Kes õigel ajal oma arveid ei õiendanud, sai karistada. Lõuna ajal alkohoolseid jooke harilikult ei tarvitatud, ainult mõned võtsid kahe peale pudeli õlut.
Kella kahe ümber lahkus suurem osa mehi konvendi korterist: kes läks loengutele, kes joonestussaali, kes koju või mujale. Osa mehi jäi harilikult natuke kauemaks peatuma: peeti rapiiriharjutusi, istuti raamatukoguruumis ja loeti ajalehti või joonistati midagi karikatuuride raamatusse „Õllevik“. Aegamööda kadusid ka need ja ruumid jäid vaikseks. Hiljem õhtul kogunesid jällegi mõned liikmed konvendi korterisse õhtueineks ja ajalehti lugema. Siis vesteldi veel natukene ja mindi koju. Aga võis ka juhtuda, et osa meestel kurk kuivas ja seda tuli niisutada. Niisugusel korral oli raske öelda, kas minna koju tunni paari pärast või jääda ootama päikese tõusu. Mõlemad võimalused olid antud ja neid võimalusi kasutati, kord ühte, kord teist. Aga küllalt sagedasti oli konvendi korter õhtuti päris vaikne. Laupäeval korraldati harilikult õlleõhtuid ja siis kogunes rahvast rohkem.
Kus elurõõmus ja terve noorus koos on, seal kostab ikka laul. Nii oli see ka Vironias – sest „laul teeb rinna rõõmsaks, lahkeks, 1õbusaks“. Tollel Riia ajajärgul lauldi õllelauas ja omavahelistel koosviibimistel sagedamini järgmisi eestikeelseid laule: „Kas tunned maad, mis Peipsi rannalt“, „Kui Kungla rahvas kuldsel a’al“, „Kui kallist kodust läksin“, „Mu isamaa armas“, „Kuldrannake“ , „Hele täht“ jne.
Küllalt tihti kõlasid ka saksakeelsed üliõpilaslaulud, mis on viisirikkad ja osalt romantilised ning rõõmsad: Reich mir, o Knabe, den Becher; O alte Burschenherrlichkeit; Vom hoh’n Olymp herab ward uns die Freude; Bring mir Blut der edlen Reben; Aus den teuren Elternarmen. Arusaadavalt ei puudunud ka vana tuntud akadeemiline ladinakeelne laul Gaudeamus.
 Laulumehi leidus Vironias küllaldaselt, kuid häid lauljaid oli vähe. Prof. Aadu Lüüs märgib oma mälestustes, et EÜS-is oli kombeks öelda nende liikmete kohta, kes cantust tegid kuidagi puudulikult või šablooniliselt: laulab nagu viroonlane. Nähtavasti need viroonlased, kes külastasid tol ajajärgul EÜS-i, ei olnud head laulumehed.
Vironia lauljatest mäletan Artur Pernat, Jaak Lilienkampfi, Juhan Kalmi ja Peeter Laasi. Vilistlastest oli laulumees Oskar Amberg. Meie teame aga, et EÜS-is oli siis häid lauljaid nagu Peeter Põld, Arnold Laur, Aleksander Paldrock, Ants Simm j.t. Viroonlased nähtavasti ei suutnud nendega võistelda.
Konvendi korteri läheduses Tartu tänaval asus üks läti pagar ja varahommikul tulid värsked saiad ahjust välja. Sinna läksid need viroonlased saiu proovima, kes hommikuti koju tõttasid ja isu tundsid. See pagariäri muutus viroonlastele omamoodi Stammlokal’iks, kuhu mindi koidu ajal.
Korp! Vironia kõrgemaks organiks ja tema elu suunajaks oli põhikirja alusel tegevliikmete (värvikandjate) kogu – konvent. Korralisi konvendi koosolekuid peeti Riias kord nädalas – igal esmaspäeval, algusega kell kolmveerand kaheksa õhtul. Vajaduse korral võis eestseisus kutsuda kokku erakorralise konvendi. Konvendi koosolekutest võtavad osa kõik tegevliikmed, kes on kohustatud ilmuma (vabandavateks põhjusteks loeti haigus, ärasõit, sõjaväeteenistus, teises linnas elamine jne.). Vilistlaste osavõtt on vabatahtlik. Kvoorum on koos ja koosolek on otsusvõimeline, kui kohal on vähemalt kaks kolmandikku tegevliikmeist. Otsused tehakse üldiselt lihthäälteenamusega ja lahtiselt. Eranditeks on eestseisuse valimine ja tegevliikmeks (värvikandjaks) vastuvõtmine, millised toimingud nõuavad kahe kolmandiku häälteenamust ja kinnist hääletust. Rangelt on keelatud edasi anda mittevärvikandjaile ja mitteviroonlastele seda, mis konvendi koosolekul on räägitud ja otsustatud.
Korporatsioonis peeti ka üldkoosolekuid, mille kompetentsi kuulus majanduslikkude küsimuste otsustamine: eelarvete ja rahaliste aruannete kinnitamine. Üldkoosolekutest võtsid osa sõna- ja hääleõigusega ka lihtiiikmed.
Pidulikke konvente peeti seoses kommersidega või teiste suursündmustega korporatsiooni elus, nagu juubeliaastapäevad jne. Nendest võisid osa võtta kõik viroonlased ja kutsutud külalised. Päevakorras seisid pidukõned ja pidulikud teadaanded.
Toitlustamise eest hoolitses perenaine. Ökonoom oli perenaisele abiks toidurahade sissenõudmisel, perenaine teatas, kes ei olnud õigel ajal maksnud ja ökonoom pani mustale tahvlile üles võlgnike nimed. Kes nüüd tähtpäevaks ei maksnud, neid karistas konvent. Samane kord oli ka kuumaksude sissenõudmisel: kes määratud ajaks ei maksnud, nende nimed seisid mustal tahvlil ja laekur teatas konvendile, kes tähtpäevi ei pidanud. Niisuguseid korratuid maksjaid karistati juhtseriseaduse alusel: nad loeti juhtseriteks kuni võla tasumiseni, s.o. nendel oli keelatud värvide kandmine ja konvendi korterisse ilmumine. Teiste sõnadega – juhtseril oli keelatud osavõtt korporatsiooni eluavaldustest. See oli küllalt suur karistus ja iga mees püüdis oma rahalisi kohustusi täita. Kui juhtser oma võla tasus, siis sai ta automaatselt oma õigused tagasi. Kui mõni mees pikema aja jooksul oma võlgu ei korraldanud, siis kustutati ta liikmete nimekirjast.
Kuumaksud määrati kuuveksli suuruse järele: iga korporatsiooniliige teatas konvendi koosolekul kõikide kuuldes oma igakuise tulu, mis märgiti protokolli, ja sellest summast arvati kindel protsent kuumaksuks. See protsent tõusis proportsionaalselt kuuveksliga. Vaesematel poistel oli maks minimaalne. Konvent omas täieliku ülevaate oma liikmete majanduslikust olukorrast. Konvent teadis ka seda, kes oma rahalised kohustused korralikult täitis ja kes neid hooletusse jätsid.
Korporatsiooni siseelus võis tähele panna, et revolutsiooni järelmõju oli märgata ka tegevliikmete ja lihtliikmete vahekordades. Värvikandjad kohtlesid noorliikmeid kui omasuguseid seltsivendi: noorliikmete „kodukord“ oli suurelt osalt „ununenud“, noorliikmete käsutamine mitmesugusteks kõrvalisteks ülesanneteks jäi ära, laulude ja vehklemise õppimine oli vabatahtlik, samuti ka õlleõhtutele ilmumine, käitumine oli sõbralik ja seltsivendlik. Konvent andis noorliikmete soovile järele ka vanamehe (oldermani) küsimuses: noorliikmeile ei meeldinud konvendi poolt valitud vanamees ja nad palusid valida uue vanamehe, mida konvent ka tegi. Noorte õpetus ja kasvatus toimus tähelepanematult vabaduse, korra ja kohuse vaimus enesedistsipliini põhimõttel. Väline drill puudus täielikult ja ülevalt alla tulevaid käske ei olnud. Püüti arendada kohusetunnet, enesedistsipliini ja isetegevust. /…/
Tagasiminekuid omavahelises elus
Hiljematel aastatel vähenes tunduvalt noorliikmete arv. Nii oli sisseastujaid 1909. a. – kuus, 1910. a. – kuus, kellest paar meest varsti ise välja astusid, 1911. a. – üksteist, 1912. a. – kolm, hiljem tuli juurde veel kaks meest, kuid neist ei olnud ka Vironiasse kauemaks jääjaid. Seega saadi neil aastail Vironiasse noorliikmeid keskmiselt kuus meest aastas, kuna see arv varemalt oli viisteist. Millest tuli nii suur vahe ja mis oli selle nähtuse põhjustajaks?
Allakirjutanu ei saa esitada kindlaid tõendeid, kuid oletatavaid ja tõenäolisi põhjuseid oli kaks: 1) kasvatuslik meetod muutus karmimaks ja käskivamaks (üks tolleaegne noor ütleb: sõitu tehti kõvasti) ja 2) osa noori läks 1909. a. asutatud Riia Eesti Üliõpilaste Seltsi. Mõlemad mainitud põhjused võrsusid välja Vironiast enesest – ka Riia Eesti Üliõpilaste Seltsi asutamine sai alguse Vironiast 1909. a. kevadel lahkunud kaheksamehelisest rühmast.
Miks pidi see nii olema? Kas seda väljaastumist ei saadud ära hoida? /…/ 
Meie kõik oleme pärijad: oleme pärinud oma vanematelt ja esivanematelt teatavaid omadusi ja kalduvusi. Kasvatus ja elu suunab neid kalduvusi – kas suurendades või vähendades. Nii kujuneb isik, kelle tähtsam osa on vaimne inimene oma tõekspidamistega, huvidega, tahtega, andega ja kõlblise hoiakuga, mis loovad tegusid ja kultuuri. Kuidas kasvab ja areneb vaimne inimene?
Meie näeme tegelikus elus, et isetegevus, omaalgatus ja vabadus aitavad kaasa teaduse ja majanduse arengule, soodustavad kirjanduse ja kunsti küpsemist ning vaimukultuuri süvendamist. Töö ülikoolis oli ja on seatud vabas maailmas ka selle põhimõtte alusele.
/…/
Inimeses on ühendatud inimlik (bioloogiline, kõdunev, maapealne osa koos madala lõbuga) ja jumalik osa (hea võitlus kurja vastu ja tõe ning õigluse otsimine, heldus ning teiste abistamine, aus kohusetunne, südametunnistus, aateline loominguvaim, palve). Esimene neist ühendab inimest loomariigiga, kuna teine tõstab teda põrmust kõrgemale, annab elule õilsama mõtte, loob kultuuri ja otsib sidet Jumalaga.
Kas korporatiivne kasvatus peab hülgama neid põhimõtteid ja eelistama iganenud dogmatismi ning karmi korda vanas vaimus? Kas sel teel ei saada viimati tugevate iseloomude asemel vähese vaimse huviga väledaid käsutäitjaid nukke? Kas käskiv kord ja väline, ning osalt madal, drill ei arenda sellist selektsiooni, et vaimsete huvidega noored lähevad mujale või jäävad eemale?
Allakirjutanu ei tea anda nendele küsimustele ilmeksimatut vastust, mis kõiki rahuldaks, aga meie kõikide ülesandeks on nende probleemide üle mõtlemine ja tõe otsimine.
Milles seisis nn. „karm korporatiivne kasvatus“, nii kuidas tol ajal seda mõisteti?
Laseme rääkida ühel tolleaegsel noorel, keda kasvatati selle meetodi abil: 
Igal laupäeval kell kaheksa õhtul pidid noorliikmed oldermani korralduse kohaselt ilmuma konvendi korterisse, kus kõigepealt võeti ette kodukorra – comment – lugemine ja vanamees andis vastavaid seletusi ning kontrollis noorte teadmisi selles. Üliõpilaslaulude õppimine oli sunduslik ja laupäeviti kontrolliti ka oskusi sellel alal. Noorliige, kes laulusõnu tundis puudulikult, pidi „järelistuma“ kuni laul selge. Ka cantusi lasti noortel teha. Õllepudelite avamine ja tuleandmine oli samuti sunduslik. „Majade“ korraldusi tuli täita niivõrd, kuivõrd need olid kooskõlas kodukorraga. Aga tihtipeale sai „majade“ soovidele vastu tuldud ka teistes asjades. Sai isegi käidud lombardis (pandimajas) nende frakke pantimas ja lunastamas. Noorte „aasimine“ oli harilik nähe. Sellega arvati noorte teravmeelsust ja reageerimisvõimeid ergutada. Noorliikmete nurkasaatmist tuli alatasa ette. Noor pidi klaasi täitma õllega ja nurka minema ning seisma näoga nurga poole õlut klaasist „imedes“, kuni talle lauldi vastavat karistuslaulu. Ka vehklemine (paukimine) oli noortele kohustuslik ja iga noor pidi ennast sissepaukida laskma vähemalt kolm korda nädalas. Kohe peale sissepaukimist pidi noorliige kuupäeva ja sissepaukija nimed kirjutama vastavasse raamatusse, tõendades seda oma allkirjaga, võttes ka sissepaukijalt allkirja. Laupäeva õhtul kontrolliti paukimisraamatut oldermani poolt ja seletusi nõuti neilt, kes vähem olid teinud. Puuduv osa pidi järgmisel nädalal tasa tehtama. Hoiatusi anti ja klaase jagati, kellel ei olnud mõjuvaid põhjuseid ette tuua. Laupäeva õhtul olid noorliikmeile „rasked tunnid“ kätte jõudnud – siis kontrolliti neid igal alal. Igasugune vääratus karistati klaasiga. Kuid kõike seda tehti heameelega ja heameelega kugistati alla ka „aasimised“. Eksimised põhikirja vastu loeti suurimate süütegude hulka.
Loengute päevadel pidid kõik noorliikmed kell kümme hommikul loengute vaheajal ilmuma polütehnikumi vestibüüli n.-ö. „börsile“. Selleks ajaks tulid sinna ka olderman ja mõned värvikandjad. Olderman kontrollis noori ja mitteilmunutelt nõudis seletust laupäeva õhtul. Mitteilmujad saadeti nurka, kui nad ei saanud end vabandada.
Julgeme arvata, et paljud noored eesti üliõpilased Riias ei tahtnud ennast sellise korra alla anda ja sellepärast ei astunud ka Vironiasse. Võibolla, et see kasvatuslik meetod mõnel semestril ka natuke muutus, olenedes oldermanist, aga üldiselt peeti sellest kinni.
Vironia asutajad valisid korporatsiooni lipukirjaks kolm juhtlauset, kolm sõna – ühisus (üksmeel), kindlus, ausus. Niisugustena tahtsid nad näha tulevasi viroonlasi ja eesti haritlasi. Nendele sõnadele või inimese omadustele andsid Vironia loojad suurima tähenduse ja määrasid ka kasvatuse suuna ja ülesanded. See põhimõte määras konvendile, eestseisusele ja vanamehele kindlad piirid. Eesti korporatiivne kasvatus oleks pidanud käima oma iseseisvat teed ja vähem hindama iganenud ning umbrohtu kasvanud radu. 
/…/
Kevadsemestril 1907. a. kerkis värvide andmise küsimus eelmisel sügisel sisse astunud noorliikmeile. Tegevliikmeiks, s.o. värvikandjaiks, võeti vastu neid noorliikmeid, kes olid korporatsioonis viibinud vähemalt neli kuud ja korporatsiooni korraga tutvunud. See sündis harilikult veebruari kuul. lgal konvendi liikmel oli õigus konvendi koosolekul esitada – proponeerida – kandidaate noorliikmete hulgast konventi vastuvõtmiseks, s.o. värvide saamiseks. Kui see ettepanek (kandidaadi nimetamine) leidis toetust mõne teise konvendi liikme poolt, siis protokolleeriti esitatud kandidaatide nimed. Hääletamine toimus nädala pärast järgmisel korralisel koosolekul ja hääletamisele võeti ainult need, kellede nimed seisid protokollis. Enne hääletamist võeti veel sõna poolt ja vastu iga kandidaadi kohta. Otsus tehti kinniselt kahe-kolmandiku häälte enamusega. Kes vähem hääli sai, see jäi värvidest seekord ilma. 1907. a. veebruaris anti värvid kaheksale noorliikmele seitseteistkümne hulgast, teiste kohta tehti otsus paar kuud hiljem. /…/
Suhted Eestiga
Kolme aasta jooksul (1906–08) tõusis Vironia liikmete arv ligikaudu kolmekordseks: 1908. a. lõpul võis lugeda kuuskümmend liiget, nendest tegevliikmeid (värvikandjaid) nelikümmend viis ja noorliikmeid viisteist, peale selle vilistlaspere. Vironia tundis oma jõudu ja tahtis astuda lähemasse kontakti kodumaaga ja kodurahvaga.
Sügissemestril 1908. a. hakati rääkima balli korraldamisest Tartus. Küsimust kaaluti mitmeti ja semestri lõpupoole tehtigi üksmeelne otsus balli korraldamiseks jaanuari algul 1909. a. ning valiti balli-toimkond. Ball toimus Tartu Vanemuises enne uue semestri algust. Suur hulk liikmeid viibis jõulu ajal Eestis ja nad kogunesid jaanuari algul kõik Tartu. Ballikutsed saadeti laiali juba detsembri alul, mis lõi kodumaa seltskonnas eleva meeleolu. Tartu ja Tallinna eesti seltskonnas kihas ja kahas, eriti palju rääkimist oli naisperel: ühedel ballirõõm ja vastavad ettevalmistused, teistel jällegi, kelle kutset ei olnud, pettumus südametes.
Igatahes Vironia esimene ball Tartus läks hästi korda ja pani eesti seltskonna sellele nii või teisiti kaasa elama. See oligi Vironia siht: ennast tutvustada ja eesti seltskonnas huvi ärata korporatsiooni mõtte ja idee vastu.
Tol ajal suhtus „Postimees“ oma peatoimetaja Jaan Tõnissoniga arvustavalt korporatsioonidesse ja nii mõnigi artikkel oli sihitud nende vastu. Ei tohi unustada, et 1907. a. asutati Tartus Fraternitas Estica ja 1909. a. korp! Sakala. Need mõlemad korporatsioonid said alguse Eesti Üliõpilaste Seltsist Tartus: korporatiivselt meelestatud EÜS-i liikmed lahkusid seltsist ja asutasid iseseisvad korporatsioonid. See pereheitmine oli küllalt mõrudaks pilliks EÜS-ile ja ühtlasi ka selle vilistlasele J. Tõnissonile, kes oli tol ajal ka põhimõtteliselt korporatsioonide vastane. Kulus aastaid selleks, et pehmendada vahekordi EÜS-i ja uute eesti korporatsioonide vahel.
Vironia jäi sellest Tartu eesti akadeemilise pere vastuoludest kõrvale, püüdes hoida sõbralikkust mõlemate pooltega ja arendada vastastikku austavat läbikäimist kogu akadeemilises peres. Sellest põhimõttest on Vironia ka hiljem kinni pidanud. Ka esimene ball suurendas Vironia populaarsust ja mõju kodumaal.
Suhted teiste üliõilasorganisatsioonidega
/…/
Polütehnikumi valitsus oli huvitatud poliitilise meelsuse rahunemisest üliõpilaskonnas. Sel põhjusel arvatavasti ta inspireeris Riia saksa korporatsioone ette võtma samme, mis kutsusid välja konflikti C! C!-s, mida ei võinud keegi ette aimata peale algatajate eneste. Võibolla, et saksa korporatsioonid toimisid iseseisvalt oma vilistlaste mõjul, leides paraja aja olevat teiste korporatsioonide poliitiliseks kahtlustamiseks ja C! C! purustamiseks? Revolutsioon näitas selgesti, et sakslaste eesõigused võivad püsida ainult vene tsaaririigi kaitsel, kuna selle purunemine toob sakslastele suuri raskusi. Nüüd taheti demonstreerida oma lojaalsust ja tänu.
Nimelt esitas saksa vanem aadlik korporatsioon Fraternitas Baltica sügisel 1906. a. C!C!-le (Chargierten Convent’ile) kirjaliku ettepaneku, et C! C! kohustaks kõiki Riia korporatsioone ära keelama oma liikmeile osavõtu illegaalsetest miitingutest, kus võeti vastu poliitilisi otsuseid. Nähtavasti arvati, et poola, läti ja eesti korporatsioonidel on raske selle ettepaneku vastu hääletada, kuigi nad seda ka tahaksid. Ja kui nad vastu hääletavad, siis on neid kerge süüdistada ja kahtlustada valitsusevastases poliitikas ning demonstreerida sakslaste truualamsust.
Seda ettepanekut arutas esialgu iga konvent eraldi ja C! C! koosolekul iga korporatsioon teatas oma seisukoha. Vironia suhtus ettepanekusse eitavalt, motiveerides oma seisukohta põhimõttega, et C! C! on oma põhikirja järele poliitiliselt erapooletu organisatsioon, kuna esitatud ettepaneku vastuvõtmine tähendaks segamist poliitilistesse asjadesse. Eraviisil saadi andmeid, et samale seisukohale asusid ka mõned teised korporatsioonid nagu läti (Selonia) ja kaks poola korporatsiooni (Arkonia ja Welecja).
Järgmisel C! C! koosolekul, mis toimus Vironia saalis, sest 1906. a. sügissemestril oli Vironia käes esimest korda C! C! presiidium, deklareeris iga korporatsioon oma seisukoha. Kolm saksa korporatsiooni andsid hääled ettepaneku poolt, eelmainitud neli korporatsiooni hääletasid vastu ja vene korporatsioon Arctica (kui mälu ei peta) jäi erapooletuks. lgatahes hääletamise resultaadid näitasid ettepaneku tagasilükkamist. Kui Vironia esimees, ühtlasi C! C! seenior Jaak Lilienkampf seda konstateeris, tõusis Baltica esimees ja teatas, et Frat! Baltica lahkub niisugusest C! C!-st, mis on muutunud poliitiliseks organisatsiooniks ja soodustab revolutsioonilist tegevust ning Frat! Baltica eestseisus lahkus demonstratiivselt. Samase teadaandega esinesid ka teised saksa korporatsioonid ja nende esindajad lahkusid.
Selline käitumine tuli kõigile teistele ootamatult, keegi ei olnud sellega arvestanud. Mulje oli päris põrutav ja moment muutus põnevaks ning tähtsaks kõikidele korporatsioonidele, nii minejaile (kes olid nähtavasti seda käiku ette kavatsenud) kui ka jääjaile.
Saksa korporatsioonid lootsid nähtavasti, et vene korporatsioon Arctica nendega ühineb ja ka lahkub, et järeljäänud korporatsioonid ei moodusta siis enam seaduslikku enamust C! C!-s ja polütehnikumi valitsus võib lugeda C! C! likvideerituks. Lahkujad korporatsioonid oleksid võinud siis moodustada polütehnikumi valitsuse loaga uue C! C! ilma poola, läti ja eesti korporatsioonideta. Sakslased tahtsid selle aktiga demonstreerida oma truualamsust riigivalitsusele ja tsaarile ning teisi kahtlustada poliitiliselt. Need on kõrvaltvaatajale mõeldavad motiivid.
Sakslaste kalkulatsioonid ei läinud täide. Vene korporatsioon, kelle liikmeskonda oli raske kahtlustada revolutsiooni pooldamises, jäi kohale ja C! C! koosnes nüüd viiest korporatsioonist, kuna lahkujaid oli kolm.
Esimees J. Lilienkampf ei kaotanud närve, vaid teatas kindlalt ja rahulikult, et C! C! on jäänud poliitikast eemale nagu põhikiri seda nõuab ja tahab ka edaspidi selle põhimõtte järele käia. Selles teadmises C! C! loeb ennast süüdistustest vabaks ja läheb päevakorras edasi. Koosoleku juhataja asjalik toon ja seletus lõi rahuliku meeleolu ka C! C! istungile. Konstateeriti saksa korporatsioonide vabatahtlikku lahkumist C! C!-st, mida otsustati polütehnikumi valitsusele teatavaks teha.
Paari päeva järele oli pilt juba päris selge: C! C!-d ei püütudki süüdistada poliitilises tegevuses, nähtavasti oleks raske olnud seda süüdistust tõestada. Saksa korporatsioonid sattusid nüüd vihma käest räästa alla – nad pidid ka värvid maha panema, s.t. avalik esinemine värvides oli neile keelatud, sest värve võisid avalikult kanda ainult C!C! liikmed. Seda viimast pidi polütehnikumi direktor W. v. Knieriem vastutahtmist korraldama, sest C! C! nõudis sakslastelt värvide kandmise keeldu. Direktor püüdis küll olla vaheltsobitajaks ja soovitas saksa korporatsioone arvata automaatselt jällegi C! C! liikmeiks, kuid C! C! nõudis nendelt kirjalikku sooviavaldust, nagu seda tegi iga uus korporatsioon, kes taotles C! C! kinnitust – enne ei võeta küsimust päevakordagi.
Sellest kõigest võime järeldada, et sakslaste kavad jooksid liiva ja nende kalkulatsioonid luhtusid. Kergekäeliselt ei oleks nad C! C!-st lahkunud, selle taga pidi olema midagi tähtsat, mis muutus siiski nende kaotuseks.
Viimast C! C! kindlat nõuet võib seletada sellega, et C! C! luges saksa korporatsioonide käitumist pahatahtlikuks aktsiooniks, mis oli sihitud teiste korporatsioonide vastu. Kirjaliku sooviavalduse esitamist pidasid sakslased jällegi enese prestiiži alandamiseks ja ei nõustunud seda tegema. Nii kestis see ühe aasta.
1907. a. sügisel, kui sakslased nägid, et teisel teel nad C! C!-sse ei pääse ja oma värvikandmise õigust tagasi ei saa, esitasid nad kirjalikud sooviavaldused ja nad võeti C! C!-sse tagasi. Samal ajal C! C! kinnitas teise läti korporatsiooni Talavija. Nii muutus C! C! nüüd üheksaliikmeliseks ja poolakatel, lätlastel ning eestlastel oli seal enamus käes ja nad ei pruukinud karta mõnda uut vempu.
1909. a. pereheitmine
Peame siinkohal rääkima ka ühest tõsisest konfliktist Vironia enese peres 1909. a. kevadsemestril, mille tagajärjel Vironiast lahkusid korraga kaheksa meest. Kahjuks ei suudetud või ei tahetud seda konflikti lahendada kompromissiga.
Tol korral vaevalt keegi kaalus küsimust, millist psühholoogilist mõju avaldab kaheksamehelise grupi väljaastumine korporatsioonist noorliikmete värbamisele. Eesti üliõpilaste arv Riias ei olnud suur ja pereheitmine ühes suuremas ning tuntud akadeemilises organisatsioonis häiris kindlasti kõiki noori eesti üliõpilasi ja tegi neid umbusklikuks. Nad pidid ikka ja jälle küsima: millega oli see põhjendatud? Tegelik elu näitas, et noorte hinge tekkis mingisugune kahtlus ja nad jäid osalt Vironiast eemale. Osalt võis siin mõõduandev olla ka kasvatuslik režiim, mis muutus karmimaks ja käskivamaks ning Riia Eesti Üliõpilasseltsi olemasolu, kuhu siirdus osa noori.
Konflikti kutsus esile kahe viroonlase vahistamine vene poliitilise politsei poolt ja vahistatute ajutine nimekirjast kustutamine kuni asja selgumiseni (väljaheitmine) ilma süüd konstateerimata. Konvent oli koguni veendunud, et vahistatud seltsivennad on süütud, kuid esimese reaktsioonina konvent otsustas nad välja heita, et korporatsioonile ei langeks halba varju ja et ära hoida korporatsiooni sulgemist. 
Vahistamise põhjus seisis selles, et ühele vene kindralile oli Riias toime pandud atentaat ja juurdlus selgitas, et atentaadi kaastegelaseks osutus üks noor daam, kel oli tutvus mainitud kahe viroonlasega. Viimased vahistati esialgu, kui mainitud daami tuttavad, ilma nende süüd esitamata. See tutvus oli juhuslik, löödi natuke tiivaripsu. Daam nähtavasti otsis korporantide seltskonda, et sel teel kaotada jälgi ja poliitilist politseid eksiteele viia. 
Selle väljaheitmise otsuse vastu esitati osa konvendi liikmete poolt protest ja ettepanek väljaheitmise otsuse tühistamiseks. Motiivid olid järgmised: 1) meie ise ei usu vahistatud seltsivendade süüsse ja nende süü ei ole konstateeritud, nad on ainult juhuslikult sinna afääri sattunud, 2) väljaheitmise otsus käib korporatiivse põhimõtte vastu, kui konvent karistab raskelt oma liikmeid ja samal ajal ei pea neid süüdlasteks.
Vil! Aadu Ritso mäletab perekonnaloo oma onu vangistusest 
Nagu vil! Aadu Ritso (c. 1936/II) seletas käesoleva juubelialbumi toimetusele restoranilauas Torontos, 2000. a. sügisel, oli Aadu Ritso isa vend Johan Ritson (asutajaliige 1900) üks 1909. a. sündmustega seotud viroonlasi, olles tsaarivõimude poolt mõneks nädalaks vangistatud. Kuuldes asjade käigust, sõitis Johan Ritsoni isa Jaan Ritson Riiga, et saada selgitust korp! Vironialt. Konvent, ehkki võimalikult küllaltki nõutu tüseda mulgist talupereheme ilmumise hetkel, leidis, et võidule siiski pääseb külalislahkuse põhimõte. Niisiis näidati vanemale Ritsonile Riia linna. Mõningaid tuurigiidi ülesandeid sooritas vil! Willem A. Reinok (c. 1902/II). Sealjuures esines aga teatud taktitus: kui jõuti ühe teatud platsi juurde, seletas Willem Reinok oma kaasaskõndijale, unustades, mis oli tema Viljandimaa–Riiga retke põhjustanud, „Siin puuakse inimesi.“
Johan Ritson vabanes vangistusest, lõpetas Riia Polütehnikumi diplomeeritud insenerina 1911. a., tegi karjääri tööstuses ja raudteeadministratsioonis ja kuni 1929. a. pidas ka Volmri talu Viljandimaal. Teda arreteeriti umbes 1945. a. Ta suri Siberis, vangilaagris.

Konvendi koosolekuid peeti siis iga päev ja kaaluti mitmeti küsimust. Konvendi otsuse tühistamise üle vaieldi pikemat aega ja hääletamine näitas, et konvendi enamus oli tühistamise poolt, kuid puudus kaks kolmandikku poolt häältest. Seega jäi väljaheitmise otsus jõusse. Siis esitati uus ettepanek: väljaheitmise otsus jääb ainult konvendi liikmete teada, kuid väljapoole seda teada ei anta. See ettepanek võeti vastu. Nii ei olnud tarvis väljaheitmisest informeerida polütehnikumi valitsust ega teisi võime, see oli konvendi otsusega koguni keelatud.
Sellele vaatamata oli seenior E. Emberg, kes pooldas väljaheitmist, sellest informeerinud polütehnikumi direktorit. Eestseisus oli käinud ka kuberneri juures ja rõhutanud korp! Vironia apoliitilist iseloomu, sest vahistatud on välja heidetud. 
Esimehe tegevuse vastu esitati konvendile uus protest ja sooviti esimehe karistamist. Konvent jättis aga selle protesti tagajärjeta. Esimees Emberg põhjendas oma teguviisi sellega, et kuberneril on võim sulgeda korp! Vironiat ja parem lahendada see küsimus heaga. 
Protestijad toonitasid, et akadeemilisel noorusel peab olema rohkem julgust oma õiguse juures ja korporatiivne põhimõte ei ole leidnud rakendamist. 
Vahistatud viroonlased vabastati varsti peale viimast konvendi otsust selles asjas ja võeti Virooniasse tagasi. Paari päeva jooksul pärast seda esitasid kaheksa konvendi liiget korporatsioonist lahkumise teadaande, nende hulgas ka üks vahistatutest. Lahkujad olid: Juhan Kukk (iseseisvusaegne minister ja riigivanem), Märt Raud (iseseisvusaegne Kohtla põlevkivikaevanduse direktor), Alfred Kalm (agronoom ja laevade omanik), Eduard Ehrlich-Eerme (agronoom), Rudolf Maasen (Vironia asutajaliige, endine esimees), Aleksander Müürisepp (insener), Herman Perna (insener), Eduard Laur (agronoom – rebane). Mõned teised liikmed kavatsesid ka lahkuda, kuid see hoiti ära. 
Allakirjutanu arvamine on, et seda väljaheitmist oleks saadud ära hoida, kui konvent oleks tahtnud lepitavalt asja korraldada ja esimehele kas või märkuse teinud.
Mainitud lahkujatest astus Vironiasse tagasi E. Ehrlich-Eerme omariikluse algul, kui Vironia alustas tegevust Tartus. Siin oli vaheltsobitajaks vil! A. Undritz. Allakirjutanu oli siis Tartumaa riigimaade ülemaks – maaseaduse teostamine. /…/
Käesoleva konflikti puhul lahkujate arvates konvendil puudus põhimõtte kindlus. Nende lahkumine tahtis olla protestiks niisuguse mentaliteedi vastu ja oli tingitud nooruse aktiivsusest. Kui käesolevate ridade kirjutaja Vironiasse tagasi astus, siis ütles temale üks endine kaaslahkuja, kes seisis Eestis heal positsioonil: „Miks Sa seda üksinda tegid, oleksime võinud seda koos teha.“ Tähendab, nende lahkujate südametes asus peidetult vana armastus Vironia vastu. Igatahes need lahkujad ei pruugi olla halvemad kui järelejäänud või lahkujad teistel põhjustel. 
/…/